Справа № 320/40143/25
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2026-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н.П.

Суддів: Кобаля М.І., Файдюка В.В.

За участю секретаря: Мірошниченко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Алєнто» на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2025 року, суддя Скрипка І.М., у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алєнто» до Білоцерківської міської ради Київської області, третя особа: ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення,-

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Алєнто» звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Білоцерківської міської ради Київської області, третя особа: ОСОБА_1 , в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 09.04.2025 Білоцерківської міської ради Київської області за № 7144-71-VIII «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та встановлення земельного сервітуту з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 ».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2025 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Алєнто» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а тому слід відмовити у відкритті провадження по справі №320/40143/25 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

В силу ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до частини 2 статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1- 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №824/1115/18-а вказала наступне: «…Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин».

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Проте, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 804/6395/17 зазначив наступне: «…визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу. Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів».

Як убачається із матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Алєнто» оскаржує рішення Білоцерківської міської ради від 09.04.2025 №7144-71-VIII «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та встановлення земельного сервітуту з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 ».

Так, вказаним рішенням вирішено:

1. Затвердити проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 із цільовим призначенням 03.07 «Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі» за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0030 га, що додається. Кадастровий номер: :07:007:0159.

2. Укласти договір про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на земельну ділянку із цільовим призначенням 03.07 «Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі» (вид права земельного сервітуту - право на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, код обмеження 07.11 Право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм)) за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0030 га строком на 7 (сім) років за рахунок земель населеного пункту міста Біла Церква. Кадастровий номер: :07:007:0159.

3. Особі, зазначеній в цьому рішенні, укласти у встановленому порядку договір про встановлення особистого строкового сервітуту.

4. Контроль за виконанням цього рішення покласти на постійну комісію з питань земельних відносин та земельного кадастру, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища.

Позивач зазначає, що рішення від 09.04.2025, як указано в його тексті, було прийнято в результаті розгляду подання постійної комісії з питань земельних відносин та земельного кадастру, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища до секретаря міської ради від 25.03.2025 № 717/02-17, протоколу постійної комісії з питань земельних відносин та земельного кадастру, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища від 20.03.2025 № 127.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:007:0159, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , відносно якої пунктом 1 оскаржуваного рішення ОСОБА_1 було затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , - безпосередньо прилягає до земельної ділянки з кадастровим номером :07:007:0114, місцезнаходження якої: АДРЕСА_1 та яка належить на праві приватної власності позивачу - ТОВ «Алєнто».

На підтвердження наведеного надано витяг від 28.01.2015 № 32813588 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку та кадастровий план земельної ділянки № :07:007:0114, на якій побудовані, належні на праві приватної власності позивачу будівлі, споруди і приміщення (нежитлове приміщення № 2 в нежитловій будівлі літ. «Г» площею 126,4 кв.м., нежитлова будівля літ. «А» з вбудованими торгово-офісними приміщеннями площею 631,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ), про що свідчать правовстановлюючі документи на них, а саме: витяги з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.02.2021 № 242970104 і № 242955895 та технічний паспорт від 09.11.2020 на них.

Позивач зазначив, що відомості про перейменування вулиць в місті Біла Церква Київської області згідно з рішенням Білоцерківської міської ради «Про поділ та перейменування вул. Леваневського в м. Біла Церква Київської області» від 28.07.2022 № 2836-31-VІІІ) доступні на офіційному сайті Білоцерківської міської ради за посиланням: https://bc-rada.gov.ua/node/5527.

На переконання позивача, рішення Білоцерківської міської ради від 09.04.2025 про укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту (право на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) з третьою особою на земельну ділянку комунальної власності з кадастровим номером :07:007:0159 впритул до будівель і споруд ТОВ «Алєнто», побудованих на земельній ділянці приватної власності з кадастровим номером :07:007:0114, фактично зачіпає законні права та інтереси ТОВ «Алєнто», так як перешкоджає статутній діяльності позивача та створює суттєві перешкоди в під`їзді до будівель і споруд ТОВ «Алєнто», у доступі до приміщень, унеможливлюючи їх, що робить неможливим застосування торгово-офісних приміщень позивача за призначенням.

Також зазначено, що ТОВ «Алєнто» обґрунтовано розраховувало на те, що відносно належних йому на праві приватної власності будівель, споруд, приміщень буде застосоване лише ті норми права, які відповідають правовому статусу об`єктів нерухомого майна та не буде чинитись перешкод у їх використанні, а втручання відповідача (органу місцевого самоврядування) у право власності ТОВ «Алєнто» шляхом встановлення земельного сервітуту повинно відповідати критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач переконаний, що втручання відповідача у право власності позивача шляхом встановлення земельного сервітуту третій особі, не відповідає критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, оскільки встановлення сервітуту для здійснення ФОП ОСОБА_1 підприємницької діяльності - встановлення тимчасової споруди - унеможливлює використання ТОВ «Алєнто» належної йому на праві власності земельної ділянки за цільовим призначенням та будівель, споруд на ній.

Окрім того, позивач вважає, що рішення Білоцерківської міської ради від 09.04.2025 № 7144-71-VIII «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та встановлення земельного сервітуту з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 » є протиправним та порушує його право на мирне володіння майном.

Так, судом установлено, що суб`єктом права власності земельної ділянки з кадастровим номером :07:007:0159 є Білоцерківська міська рада, у той час як власником земельної ділянки з кадастровим номером :07:007:0114 є ТОВ «Алєнто», що підтверджено Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 08.10.2025.

Як зазначалося вище вирішуючи питання щодо підсудності цієї справи окружному адміністративному суду, в контексті публічно-правових відносин між учасниками справи, що носять обов`язковий характер для юрисдикції адміністративного суду, беручи до уваги наявність приватноправового інтересу позивача, суд зазначає таке.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

За правилами статті 2 Земельного кодексу України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Стаття 152 Земельного кодексу України визначає способи захисту прав на земельні ділянки, відповідно до якої захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах території територіальних громад щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, обмежень у використанні земель та земельних сервітутів, додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Відповідно до ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут).

Статтею 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном (ч. 1 ст. 403 ЦК України).

Згідно ч. 1, 2 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Враховуючи наведене, слід зробити висновок, що адміністративні суди розглядають спори виключно в публічно-правовій сфері, які характеризуються нерівністю їх учасників. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Крім того, спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 у справі № 495/2176/17 зазначила, що у справі, яка розглядається, орган місцевого самоврядування, реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, відповідно до ст. 5 ЗК України має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими він вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, тобто є рівноправним суб`єктом земельних відносин. У цьому спорі учасники земельних відносин не підпорядковані один одному, а отже, суб`єкт владних повноважень - орган місцевого самоврядування - владних управлінських функцій не здійснював. Зазначене виключає відносини сторін у цій справі як такі, що засновані на управлінських чи контролюючих функціях однієї сторони стосовно іншої, а отже, ця справа не має визначених КАС України ознак адміністративного позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №536/233/16-ц викладено правовий висновок про те, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речове право на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Так, позов обґрунтовано тим, що рішення Білоцерківської міської ради від 09.04.2025 про укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту (право на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) з третьою особою на земельну ділянку комунальної власності з кадастровим номером :07:007:0159 впритул до будівель і споруд ТОВ «Алєнто», побудованих на земельній ділянці приватної власності з кадастровим номером :07:007:0114, фактично зачіпає законні права та інтереси ТОВ «Алєнто», так як перешкоджає статутній діяльності позивача та створює суттєві перешкоди в під`їзді до будівель і споруд ТОВ «Алєнто», у доступі до приміщень, унеможливлюючи їх, що робить неможливим застосування торгово-офісних приміщень позивача за призначенням.

Із урахуванням викладеного, виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з правомірністю набуття фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 права обмеженого користування земельною ділянкою (особистого строкового сервітуту) з кадастровим номером :07:007:0159, яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :07:007:0114, що на праві власності належить позивачу, чим, на думку позивача, чиняться перешкоди у використанні належних ТОВ «Алєнто» будівель і споруд на його земельній ділянці, перешкоджання статутній діяльності товариства, створення суттєвих перешкод у під`їзді до будівель і споруд, у доступі до приміщень, що робить неможливим застосування торгово-офісних приміщень позивача за призначенням.

За правилами частини першої статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

За змістом наведених правових норм, суд, шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 1340/3580/18.

За змістом частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За положеннями частини першою статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Таким чином, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає протиправними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 05.05.2020 у справі № 462/1055/19.

За нормами пунктів 6, 10 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що не є публічно-правовим спір щодо управлінських дій суб`єкта владних повноважень, у цьому випадку - Білоцерківської міської ради як власника земельної ділянки з кадастровим номером :07:007:0159, які були спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав третьої особи - ФОП ОСОБА_1 на підставі рішення Білоцерківської міської ради від 09.04.2025 про укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту (право на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності), у зв`язку із чим справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірні правовідносини мають вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства, а тому, наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, підстави для її скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши доводи позивача, викладені у заяві, прийняв законну ухвалу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування ухвали Київського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2025 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 312, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Алєнто» залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Файдюк В.В.

Постанову виготовлено: 25 березня 2026 року.