Справа № 320/30267/23
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2026-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року

м. Київ

справа № 320/30267/23

адміністративне провадження № К/990/30271/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів: Уханенка С.А., Жука А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які приєдналися до касаційної скарги ОСОБА_1

на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року (в частині відмови у відкритті провадження у справі) (головуючий суддя - Лапій С.М.)

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2024 року (головуючий суддя - Бєлова Л.В., судді: Безименна Н.В., Файдюк В.В.)

у справі № 320/30267/23

за позовом ОСОБА_1

до Секретаріату Конституційного Суду України, Конституційного Суду України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

I. ПРОЦЕДУРА

1. У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив:

- визнати противоправною бездіяльність посадових і службових осіб Секретаріату Конституційного Суду України щодо не розміщення на веб-сайті Конституційного Суду України Ухвали Другої колегії Другого сенату Конституційного Суду України № 150-2(11)/2022 від 19 жовтня 2022 року;

- зобов`язати Секретаріат Конституційного Суду України розмістити Ухвалу Другого сенату Конституційного Суду України № 150-2(11)/2022 від 19 жовтня 2022 року на вебсайті Конституційного Суду України;

- встановити відсутність повноважень у посадових осіб Секретаріату Конституційного Суду України, які не є суддями Конституційного Суду України, всупереч Ухвали Великої палати Конституційного Суду України № 491-у/2022 від 06 вересня 2022 року передавати до патронатної служби судді Конституційного Суду України Василя Лемака судову справу № 3-65/2021(154/21);

- встановити відсутність повноважень у посадових осіб Секретаріату Конституційного Суду України, які не є суддями Конституційного Суду України, ухвалювати рішення і залишати без розгляду подану суб`єктом права на конституційну скаргу заяву про винесення додаткової Ухвали Другого сенату Конституційного Суду України за прописаним у конституційній скарзі другим письмовим клопотанням про перевірку на відповідність Конституції України способу, у який в остаточному судовому рішенні витлумачена норма частини першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України;

- зобов`язати Конституційний Суд України перевірити прописаний у конституційній скарзі інтерес громадянина України ОСОБА_1 , який /інтерес/ полягає у виконанні обов`язку громадянина України сприяти Конституційному Суду України у забезпеченні верховенства Конституції України та поновлення дії принципу верховенства права в Україні на відповідність критеріям прописаним у рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004, як законного інтересу і здійснити судовий захист такого законного інтересу.

2. 07 листопада 2023 року Київський окружний адміністративний суд ухвалою:

- позовну заяву ОСОБА_1 до Конституційного Суду України про зобов`язання вчинити певні дії відмовив у відкритті провадження;

- позовну заяву ОСОБА_1 до Секретаріату Конституційного Суду України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишив без руху.

3. Водночас відповідно до перевірки матеріалів справи № 320/30267/23, які надійшли до суду касаційної інстанції в паперовій формі, Єдиного державного реєстру судових рішень та комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» убачається, що Київський окружний адміністративний суд питання про відкриття провадження або повернення позовної заяви після ухвали про залишення без руху не вирішував.

4. Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції в частині відмови у відкритті провадження у справі у відповідній частині позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу.

5. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а також заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про приєднання до апеляційної скарги, на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року (в частині відмови у відкритті провадження у справі) залишено без задоволення. Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року (в частині відмови у відкритті провадження у справі) залишено без змін.

6. 05 серпня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2024 року у справі № 320/30267/23. Заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, направити справу для продовження розгляду до Київського окружного адміністративного суду.

7. Також до Верховного Суду надійшли заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 .

8. За наслідками автоматизованого розподілу касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Білак М.В., суддям: Губській О.А., Мартинюк Н.М.

9. Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

10. Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2026 року закінчено підготовку справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

11. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 23 березня 2026 року № 343 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду суддів Мартинюк Н.М. та Губської О.А., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.

12. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 березня 2026 року визначено склад колегії суддів, а саме: головуючу суддю (суддю-доповідача) Білак М.В., суддів: Уханенка С.А. Жука А.В. для розгляду судової справи № 320/30267/23.

II. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

13. Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі в частині позовної вимоги до Конституційного Суду України, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що Конституційний Суд України при здійсненні своїх повноважень в межах Закону України «Про Конституційний Суд України» щодо розгляду конституційної скарги не є суб`єктом владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, а є спеціальним органом конституційної юрисдикції. Установлена правова природа діяльності Конституційного Суду України унеможливлює здійснення судового розгляду спору щодо визнання незаконними та скасування його дій, рішень або бездіяльності, а тому вказаний позов не може розглядатися в судах.

III. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

14. У касаційній скарзі скаржник, відповідно до нової доповненої редакції касаційної скарги, як на підставу оскарження рішень судів попередніх інстанцій послався на підпункти «а», «б» та «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

15. В контексті наведених підпунктів навів таке обґрунтування:

«а» - в Україні не діють стаття 3 Конституції України, принцип верховенства права, статті 3, 8, 19, 32, 55, 124, 129, 147, 150 151-2 Конституції України, проігнорована практика ЄСПЛ п. 63 «Сафіі проти Італії» - виконання рішення суду (у тому числі і Конституційного Суду України), яка є невід`ємною частиною судового розгляду; Шостий апеляційний адміністративний суд не виконав завдання адміністративного судочинства України та ігнорує ієрархію законів;

«б» - у справі № 591/6024/17 не спростовані і невилучені недостовірні відомості, надані судді Зарічного районного суду міста Суми, в остаточному судовому рішенні Верховного Суду додали недостовірні відомості, які порочать його репутацію; у Конституційному Суді України при незаконній передачі справи № 3-65/2021(154/21) змінили назву конституційної скарги не прописали три клопотання суб`єкта права на конституційну скаргу і розглядали справу судом не створеним відповідно до закону (пункт 1 статті 6 Конвенції); при використанні ефективного правового захисту він позбавлений законної підстави для перегляду судового рішення з вимогою виключення недостовірної інформації;

«в» - намагається сім років (з 2017 до 2024) захистити законний інтерес, який за рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 підлягає судовому захисту; три роки здійснити судовий контроль за виконанням рішень Конституційного Суду України № 5-зп/1997 та № 18-рп/2004; три роки захистити свою репутацію честь і гідність, щоб з постанови під іменем України забрали запис про те, що позивач просив переоцінювати докази і вилучили недостовірну інформацію про те, що Верховний Суд не тлумачить норми права.

16. Крім того, указуючи на порушення норм процесуального права, скаржник зазначає, що всупереч пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України в описовій частині оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції викривлені або зовсім не прописані суттєві доводи його та осіб, які приєдналися до апеляційної скарги, а саме:

- Конституційний Суд України не здійснював ніяких процесуальних дій з розгляду прописаних у конституційній скарзі письмових клопотань, і ці клопотання були прописані у суворій відповідності до вимог статті 55 Закону України «Про Конституційний Суду України»;

- не було реагування з боку адміністративних судів першої та апеляційної інстанцій щодо виконання обов`язку відповідача доказувати, що були здійснені процесуальні дії щодо розгляду прописаних у конституційній скарзі письмових клопотань, зокрема, що Конституційний Суд України перевірив інтерес ОСОБА_1 (за судовим захистом якого він звертався до суду) критеріям, прописаним у рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004 і способу тлумачення Верховним Судом норми статті 400 ЦПК України в контексті пункту 4 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 5-зп/1997.

17. Скаржник не погодився з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою доказів та вказує на неприйняття судом жодної окремої ухвали щодо організаційно-розпорядчих дій та рішень посадових осіб, які не є суддями Конституційного Суду України. Вважає, що суд апеляційної інстанції штучно ухилився від реагування на складання (без підписання) акта та передачі конституційної справи з боку посадових осіб Конституційного Суду при здійсненні організаційно-розпорядчих функцій.

18. У контексті висновку суду апеляційної інстанції щодо винесення окремої ухвали, скаржник послався на частину першу статті 3 КАС України, статті 3, 19 Конституції України та зазначив, що відповідно до норм Конституції України, які є нормами прямої і вищої юридичної сили (та є складовою частиною КАС України), за якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність і чинними нормативними актами, не дозволяється будь-кому змінювати назву конституційної скарги і навмисно оминати (не реагувати на очевидні факти і обставини) невиконання Ухвал Великої палати Конституційного Суду України, і не дотримуватися частини другої статті 59 Закону України «Про Конституційний Суд України».

19. Стосовно наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами, скаржник вказав, що виконав обов`язок та надав доказ - копію Акта передачі конституційної справи № 3-65/2021(154/21) та зазначив джерело надходження цього доказу - Архів Конституційного Суду України. Натомість відповідач не виконав обов`язок, у встановлений частиною другою статті 77 КАС України, щоб спростовувати вказану обставину з наданням належних, допустимих і достовірних доказів.

20. Стосовно наявності або відсутності реального та/або потенційного конфлікту інтересів у судді Конституційного Суду України скаржник зазначив, що суд апеляційної інстанції не застосував норми міжнародного права та не перевірив і не вказав, зокрема, повноважному органу перевірити наявність або відсутність конфлікту інтересів у особи, яка видала довіреність на представника. Зазначає, що довіреність на представника видала особа (виконувач обов`язків Голови Конституційного Суду України), яка сама перешкоджала виконанню рішення Конституційного Суду України № 11-рп/1998 (справа щодо порядку голосування та повторного розгляду законів Верховною Радою України) і це при тому, що предметом юридичного спору було зобов`язання Конституційного Суду України здійснити перевірку щодо виконання рішень самого Конституційного Суду України, і ця довіреність продовжує діяти після того, коли особа припинила трудові відносини з Конституційним Судом України (версія адміністративного суду апеляційної інстанції).

21. Стосовно застосування частини четвертої статті 7 КАС України скаржник зазначає, що у суді виник спір щодо статті 3 Конституції України, за якою держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Другий сенат Конституційного Суду України не виконав Ухвалу Великої палати Конституційного Суду України №4910у/2022 і за весь Конституційний Суд України здійснив тлумачення Конституції України і визнав, що рішення Конституційного Суду України № 5-3п/1997 та № 18-рп/2004 виконані Верховним Судом. Стаття 82 Закону України «Про Конституційний Суд України» старої редакції (який не є чинним, але норма статті 22 Конституції України, є аналогія права, є процедура ad hoc). У старій редакції прописано, якщо у суді виник спір щодо конституційності норми закону застосованої судом, то справа направляється до Конституційного Суду України (аналогія права, аналогія закону) - зараз є чинна норма частини четвертої статті 7 КАС України, яка, на думку скаржника, підлягає застосуванню.

22. Як зазначає скаржник, за змістом розгляду апеляційної скарги у суді виник спір щодо статей 3, 8, 32, 55, 92, 129, 151-1, 151-2 Конституції України, зокрема, з бажаннями Конституційного Суду України не здійснювати контроль за виконанням своїх (КСУ) рішень і актів. Отже, вказаний спір підлягає передачі на розгляд Великої палати Конституційного Суду України або застосувати норму, якщо не частини третьої статті 6 КАС України та статті 129 Конституції України, то частини четвертої статті 7 КАС України і, відповідно, прийняти рішення і звернутися до Верховного Суду.

23. Окрім того, скаржник указує на те, що судом: не застосовані норми Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод»; допущена Дискримінація статті 14, оскільки довіреність на представництво і потенційне самопредставницвто здійснювала особа, яка перешкоджала виконанню рішень Конституційного Суду України і не виконала Ухвалу Великої палати Конституційного Суду України № 491-у/2022; не врахована практика Європейського суду з прав людини («п. 63 рішення ЄСПЛ «Саффі проти Італії», п.51 пілотного рішення ЄСПЛ «Ю.М. Іванов проти України», п. 39 рішення ЄСПЛ «Беян проти Румунії»). Також порушені норми статей 3, 8, 9, 19, 32, 55, 92, 124, 129, 151-1, 151-2 Конституції України.

24. Просить прийняти окремі ухвали щодо реагування на порушення з боку посадових осіб органів державної влади законодавства України та витребувати з архіву Конституційного Суду України справу №3-65/2021(154/21).

25. У вимогах касаційної скарги скаржник, окрім скасування оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій, просить застосувати процедуру ad hoc у разі незадоволення клопотання щодо застосування норми частини четвертої статті 7 КАС України та направити справу для продовження розгляду до Київського окружного адміністративного суду, а також у порядку частини другої статті 5 КАС України знайти і застосувати інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

26. До касаційної скарги ОСОБА_1 приєднались та підтримали її ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

27. Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити в силі, посилаючись на те, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що віднесені до компетенції Конституційного Суду України (пункт 1 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України).

28. Як зазначає відповідач, дії Секретаріату Конституційного Суду України та Конституційного Суду України під час розгляду конституційної скарги ОСОБА_1 та винесення 10 травня 2023 року Ухвали № 36-у(ІІ)/2023 про відмову у відкритті конституційного провадження не є здійсненням відповідачами публічно-владних управлінських функцій, тому зобов`язати адміністративним судом відповідачів у цій справі здійснити певні процесуальні дії в межах конституційного провадження на користь позивача, які не визначені Законом України «Про Конституційний Суд України», у правовій державі неможливо.

29. Окрім того, відповідач звернув увагу на те, що ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до цих самих відповідачів і з цих саме питань, із тим самим предметом та з однакових підстав (адміністративна справа № 320/39116/23).

30. Відповідач вважає, що заявлені позовні вимоги є похідними від розгляду Конституційним Судом України матеріалів його справи № 3-65/2021(154/21) та постановлення ухвали про відмову у відкритті конституційного провадження за конституційною скаргою позивача, а отже, не повинні розглядатися адміністративними судами в порядку адміністративного судочинства.

31. 29 серпня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання, які, як зазначив, виникли після отримання відзиву на касаційну скаргу від представника Конституційного Суду України (представництво якого має бути припиненим на підставі частини п`ятої статті 60 КАС України з урахуванням норм статті 248 ЦК України). Зазначив, що додана до відзиву довіреність підписана особою, яка припинила трудові відносини з Конституційним Судом України, оскільки, відповідно до відомостей із офіційного сайту Конституційного Суду України у день свого народження ІНФОРМАЦІЯ_1 (виповнилося 70 років) ОСОБА_4 припинив трудові відносини з Конституційним Судом України.

Інші доводи скаржника зводяться до незгоди з аргументами, наведеними у відзиві на касаційну скаргу щодо посилання на пункт 5 частини четвертої статті 169 КАС України та тверджень:

- «Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є похідними від розгляду Конституційним Судом України матеріалів його справи № 3-65/2021(154/21) та постановлення ухвали про відмову у відкритті конституційного провадження за конституційною скаргою позивача»;

- «позивач усупереч вимогам Закону України «Про Конституційний Суд України», не погоджуючись із винесеною Конституційним Судом України Ухвалою за результатами розгляду конституційної скарги позивача, намагається оскаржити процесуальні дії Конституційного Суду України і зобов`язати його вчинити згадані такі дії в судах системи судоустрою»;

- «Не погоджуючись із заявленими вимогами, викладеними в касаційній скарзі, Конституційний Суд України (як і Секретаріат Конституційного Суду України), який не є окремою юридичною особою в розумінні Цивільного та Господарського кодексів України».

У прохальній частині цього клопотання зазначив, що підтримує раніше заявлені клопотання щодо прийняття окремих ухвал та вимоги касаційної скарги, у тому числі, у застосуванні Верховним Судом частини другої статті 5 КАС України. А також просив: припинити представництво ОСОБА_5 за довіреністю виданою особою, яка припинила трудові відносини із Конституційним Судом України, не робити норми статей 3, 8, 19, 32, 55, 147, 151-1, 151-2 Конституції України декларативними; застосувати ієрархію норм законів в контексті частини третьої статті 7 КАС України та статті 129 Конституції України та статей 6, 13 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» та практики Європейського суду з прав людини (п.63 рішення ЄСПЛ «Саффі проти Італії»).

32. 06 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву в порядку статей: 3; 8; 9; 19; 32; 40; 92; 151-1; 151-2 Конституції України та статей: 1; 2; 3; 36; 37; 55; 56; 59; 89; 92; 95 Закону України «Про Конституційний Суд України» про усунення «недописок» та роз`яснення в Ухвалі Другого сенату Конституційного Суду України №36-у(ІІ)/2023 від 10 травня 2023 року.

33. 12 вересня 2024 року ОСОБА_1 повідомив Верховний Суд про направлення до Конституційного Суду України заяви, у якій просив: 1. У порядку врегулювання юридичного спору на стадії касаційного провадження у порядку частини другої статті 83 Закону України «Про Конституційний Суд України» прийняти постанову щодо вдосконалення організаційно-розпорядчих функцій з обов`язковим навчанням посадових і службових осіб Конституційного Суду України щодо дотримання Конституції України і чинних міжнародних договорів України.

2. У порядку частини другої статті 92 Закону України «Про Конституційний Суд України» змінити юридичну позицію, яка явно із порушенням норм Конституції України проглядається в Ухвалі Другого сенату Конституційного Суду України № 36-у(ІІ)2023, та вжити заходів щодо виконання актів Конституційного Суду України у форматі Ухвали Великої палати Конституційного Суду України №491-у/2022 та рішень Конституційного Суду України № 5-зп/1997 та № 18-рп/2004-у/2022 - вжити заходів, які зумовили припинення статусу обов`язкових для виконання рішень Конституційного Суду України із статусу ілюзорних та повернути довіру суспільства до судової влади.

Просив приєднати вказану заяву до матеріалів справи і врахувати її як «проєкт Мирової угоди» на стадії відкриття касаційного провадження, а у разі ігнорування її Конституційним Судом України, прийняти окремі ухвали з метою реагування на порушення посадовими і службовими особами Конституційного Суду України чинного законодавства України.

34. 25 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву про розвиток подій та про відсутність юридично значимих рішень після його спроби у справі № 320/30267/23 та суб`єкта права на конституційну скаргу у справі № 3-65/2021(154/21), у досудовому порядку на стадії касаційного провадження врегулювати юридичний спір та намагання допомогти відповідачам уникнути порушення норм процесуального і матеріального права у справі № 320/30267/23 з наданням клопотань, які (клопотання) виникли у зв`язку з розвитком подій та відмовою Конституційного Суду України на стадії касаційного провадження до прийняття судового рішення виправити помилки, які порушують норми матеріального і процесуального права. Зміст вказаної заяви зводиться до незгоди позивача з відповіддю Конституційного Суду України від 06 вересня 2024 року № 004-015-18/3748 на його заяву, зареєстровану у Конституційному Суді України від 06 вересня 2024 року № 18/1494.

35. 08 жовтня 2024 року Конституційний Суд України подав до Верховного Суду заперечення на вказану заяву позивача, які за своїм змістом є ідентичні відзиву на касаційну скаргу.

36. 08 жовтня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву про розвиток подій із обґрунтуваннями важливості розгляду його касаційної скарги та осіб, які подали (приєдналися до касаційної скарги у справі №320/30267/23), а також про тестове звернення до штучного інтелекту та висвітлення судового рішення з порівняннями на відповіді штучного інтелекту з базовими засадами та порівняно із загально визнаними принципами верховенства права і судовою практикою Європейського суду з прав людини.

37. 15 жовтня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву про розвиток подій на стадії підготовки доповіді судді-доповідача, у якій зазначив, що заява подана з метою нейтралізації хибних тверджень відповідача та посадових осіб Конституційного Суду України в їх запереченні на попередню заяву «Про розвиток подій», з викладенням доводів, які, як зазначає, направлені на допомогу Касаційному адміністративному суду у системі судоустрою України виконати завдання адміністративного судочинства та поновити дію принципу верховенства права в України і зробити кроки в напрямі підтримки довіри суспільства до судової влади України і підготовці тестового використання штучного інтелекту (дії що не суперечать статтям 16, 21 Оновленого Кодексу суддівської етики прийняту ХХ з`їздом суддів України).

38. 17 жовтня 2024 року ОСОБА_6 подав до Верховного Суду «Думки в голос» - пояснення у формі коротких тез на підтримку вимог касаційних скарг та заявлених клопотань на реалізацію конституційного права на свободу надання суду своєї переконливості з апелюванням до суспільства та запрошенням до дискусії щодо питань права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 21 жовтня 2024 року направив їх повторно.

39. 30 жовтня 2024 року ОСОБА_6 подав до Верховного Суду додаткові пояснення та просив ужити дієвих заходів для поновлення дії принципу верховенства права в Україні і виконати обов`язок, прописаний у статті 3 Конституції України, та поновити конституційні та конвенційні права ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ; врахувати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; врахувати та застосувати статті 6, 13 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» практику Європейського суду з прав людини; статтю 22 Конституції України та частину четверту статті 6 КАС України та частину першу статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

40. 16 грудня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання, у якому, зокрема, просив прийняти окрему ухвалу і направити до Великої палати Конституційного Суду України щодо:

- проведення службової перевірки щодо законності передачі конституційної справи № 3-65/2021(154/21) із Третьої колегії суддів Другого сенату Конституційного Суду України до Другої колегії суддів Другого сенату Конституційного Суду України - передачі справи зі зміненою назвою конституційної скарги, за актом без підписів з порушенням частини другої статті 59 Закону України «Про Конституційний Суд України» і статті 92 Конституції України з невиконанням Ухвали Великої палати Конституційного Суду України № 491-у/2022 від 06 вересня 2022 року;

- перевищення суддями Другої колегії суддів Другого сенату Конституційного Суду України строку на прийняття Ухвали про відмову у відкритті або відмови у відкритті конституційного провадження визначені в Ухвалі Великої палати Конституційного Суду України №491-у/2022 від 06 вересня 2022 року;

- порушення суддею Конституційного Суду України Головатим Сергієм Петровичем вимог частини другої статті 60 Закону України «Про Конституційний Суд України» щодо подання заяви про самовідвід з підстав наявності реального конфлікту інтересів (щодо перешкоджання ОСОБА_4 у виконанні рішення Конституційного Суду України № 11-рп/1998 - коли «його картка для голосувань у Верховній Раді України 27 квітня 2010 року «голосувала» за подовження строку перебування Чорноморського флоту РФ у Криму при тому, що окремим письмовим клопотанням суб`єкта права на конституційну скаргу було клопотання про здійснення контролю за виконанням рішень Конституційного Суду України.

41. Скаржник просив прийняти проміжну процесуальну ухвалу і безпосередньо звернутися до Пленуму Верховного Суду з переліченими вище клопотаннями, надати додатковий строк на підготовку проєктів конституційних подань зазначених у цьому клопотанні. Невідкладно у порядку статті 3 Конституції України як частини КАС України у процесі здійснення адміністративного судочинства у порядку статті 249 КАС України прийняти окрему ухвалу щодо реагування Конституційним Судом України на порушення посадовими і службовими особами норми статті 151-2 Конституції України/щодо невиконання Ухвали Великої палати Конституційного Суду України № 491-у/2022 від 06 вересня 2022 року та передачі справи № 3-65/2021(154/21) з порушенням норми статті 92 Конституції України, статті 151-2 Конституції України, статей 59, 60 Закону України «Про Конституційний Суд України» з обов`язком Конституційного Суду України повідомити колегію суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 320/30267/23 про наслідки реагування Конституційного Суду України на порушення норм чинного законодавства (щодо невиконання рішення Конституційного Суду України № 1-р/2019, Ухвали Великої палати Конституційного Суду України № 491-у/2022 від 06 вересня 2022 року, порушень норми частини другої статті 59 Закону України «Про Конституційний Суд України» при прийнятті і розгляді конституційної скарги ОСОБА_1 (справа № 3-65/2021(154/21) та про перевірку наявності або відсутності конфлікту інтересів у суддів Конституційного Суду України у справі № 3-65/2021(154/21).

42. 20 грудня 2024 року ОСОБА_6 подав до Верховного Cуду тези на підтримку заявлених 15 грудня 2024 року ОСОБА_1 клопотань у справі № 320/30267/23.

43. 21 липня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання, в якому просив, зокрема:

- на підставі статті 8 Конституції України застосувати норми статей 3, 8, 19, 92, 147, 151-1, 151-2 Конституції України та з врахуванням раніше гарантованих конституційних прав направити справи № 480/20727/23 та № 320/30267/23, у яких виник спір щодо конституційності норм закону, застосованих судом до Конституційного Суду України;

- у порядку статті 249 КАС України винести окремі ухвали з метою реагування на порушення посадовими особами Конституційного Суду України Конституції України і законів України направити ці окремі ухвали до Великої палати Конституційного Суду України;

- застосувати статтю 3 Конституції України та частину другу статті 5 КАС України, частину четверту статті 7 КАС України та звернутись до Конституційного Суду України з конституційним поданням;

- прописати у судовому рішенні норми права, на які він послався, і врахувати, що у конституційній скарзі він повинен зазначати норму закону, прописану в остаточному судовому рішенні, і якщо виникне така необхідність, звертатися до Конституційного Суду України у справах № 320/30267/23 та № 480/10727/23.

44. 22 липня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про приєднання до матеріалів справи апеляційної та касаційної скарг у справі № 480/10727/23, а також заяву, у якій заявив клопотання про застосування частин другої, третьої та четвертої статті 7 КАС України в контексті статей 13 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний правовий захист), статті 6 право на виконання рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 у розумний строк, принципу верховенства права та норми статті 249 КАС України.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

45. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.

46. Касаційне провадження у справі відкрите з підстави оскарження судового рішення, зазначеної в частині другій статті 328 КАС України, та посилання скаржника на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

47. Предметом касаційного розгляду у цій справи є ухвала суду першої інстанції в частині, якою відмовлено у відкритті провадження у справі в частині вимог пред`явлених до Конституційного Суду України, а також постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду такої ухвали.

48. Надаючи оцінку оскаржуваним рішенням судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із такого.

49. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

50. Згідно з частиною першою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

51. Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

52. За змістом пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

53. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

54. Частиною першою статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

55. Згідно з пунктом 7 статті 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі, на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

56. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

57. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

58. Як убачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з позовом до Конституційного Суду України, просить зобов`язати Конституційний Суд України перевірити прописаний у конституційній скарзі інтерес громадянина України ОСОБА_1 , який /інтерес/ полягає у виконанні обов`язку громадянина України сприяти Конституційному Суду України у забезпеченні верховенства Конституції України та поновлення дії принципу верховенства права в Україні на відповідність критеріям прописаним у рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004, як законного інтересу і здійснити судовий захист такого законного інтересу.

59. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Конституційного Суду України з конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів частини першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України.

60. Другий сенат Конституційного Суду України за результатами розгляду конституційної скарги ОСОБА_1 10 травня 2023 року виніс ухвалу № 36-у(ІІ)/2023 про відмову у відкритті конституційного провадження. Зазначена ухвала є остаточною.

61. З огляду на наведене зміст заявлених позовних вимог у цій справі та їх обґрунтування дають підстави для висновку, що позивач фактично не погоджується із постановленою Конституційним Судом України ухвалою за результатами розгляду його конституційної скарги, намагається оскаржити процесуальні дії Конституційного Суду України і зобов`язати його вчинити такі дії в судах системи судоустрою України.

62. Згідно зі статтею 147 Конституції України питання про відповідність Конституції України законів України віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України.

63. Так, пунктом 1 частини першої статті 150 Конституції України визначено, що до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України; актів Кабінету Міністрів України; правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

64. Відповідно до частини першої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

65. Аналогічні положення закріплені в статті 1 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України», згідно з якою Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України. До повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим (пункт 1 частини першої статті 7 цього ж Закону).

66. У Рішенні від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 Конституційний Суд України, виходячи з положень статей 85, 91 Конституції України, вказав, що Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші правові акти, які є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та відповідно до частини другої статті 147, частини першої статті 150 Конституції України є об`єктом судового конституційного контролю. При цьому до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, перевірка на предмет відповідності Конституції України всіх без винятку правових актів Верховної Ради України і Президента України як за їх юридичним змістом, так і за дотриманням конституційної процедури їх розгляду, ухвалення та набрання ними чинності. Однак такі повноваження Конституційного Суду України обмежуються виключно вирішенням питань щодо відповідності цих актів Конституції України, а не щодо їх законності.

67. Частина друга статті 55 Конституції України гарантує право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

68. Зважаючи на обставини, у зв`язку з якими позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, зміст його вимоги і наведене правове регулювання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги до Конституційного Суду України стосуються вчинення (невчинення) Конституційним Судом України передбачених Законом України «Про Конституційний Суд України» дій, які не можуть бути оскаржені поза межами порядку, передбаченого процесуальним законом.

69. З огляду на наведене суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що встановлена правова природа діяльності Конституційного Суду України як єдиного органу конституційної юрисдикції, чиї рішення є остаточними та не можуть бути оскаржені, унеможливлює здійснення розгляду спору щодо зобов`язання Конституційного Суду України перевірити прописаний у конституційній скарзі інтерес громадянина України ОСОБА_1 , який /інтерес/ полягає у виконанні обов`язку громадянина України сприяти Конституційному Суду України у забезпеченні верховенства Конституції України та поновлення дії принципу верховенства права в Україні на відповідність критеріям прописаним у рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004, як законного інтересу і здійснити судовий захист такого законного інтересу. Тому вказаний спір не може розглядатися в судах.

70. Крім того, Конституційний Суд України при здійсненні своїх повноважень в межах Закону України «Про Конституційний Суд України» щодо розгляду конституційної скарги не є суб`єктом владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 4 КАС України, а є спеціальним органом конституційної юрисдикції з вирішення питань про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією випадках інших актів.

71. Таким чином, Верховний Суд, враховуючи зміст та обґрунтування позовних вимог, з якими ОСОБА_1 звернувся до суду у цій справі, які, як можна зрозуміти з наведених позивачем формулювань, стосуються його незгоди з ухвалою Конституційного Суду України про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційною скаргою ОСОБА_1 щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів частини першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України, погоджується з твердженням судів попередніх інстанцій, що заявлені у цій справі позовні вимоги до Конституційного Суду України, не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

72. Доводи касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які, на думку скаржника, полягають у тому, що в описовій частині оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції викривлені або зовсім не прописані суттєві доводи його та осіб, які приєдналися до апеляційної скарги, не знайшли свого підтвердження.

73. Натомість, зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що суд апеляційної інстанції належно виконав процесуальні обов`язки, переглянув справу в межах доводів апеляційної скарги. У постанові суду зафіксовано весь перелік заявлених клопотань та заяв ОСОБА_1 та осіб які приєдналися до апеляційної скарги, зазначено результат їх вирішення та надано мотивоване обґрунтування щодо кожного з них, що відповідає принципу обґрунтованості та повноти судового рішення.

74. У касаційній скарзі скаржник також не погоджується з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою доказів та вказує на неприйняття судом жодної окремої ухвали щодо організаційно-розпорядних дій та рішень посадових осіб, які не є суддями Конституційного Суду України.

75. Однак, Верховний Суд зазначає, що незгода скаржника з наданою судом апеляційної інстанції правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в оскаржуваній постанові, не свідчить про її незаконність.

76. Стосовно доводів скаржника про неприйняття судом апеляційної інстанції жодної окремої ухвали щодо організаційно-розпорядчих дій та рішень посадових осіб, які не є суддями Конституційного Суду України, які, як можна зрозуміти з наведених скаржником пояснень, полягають у складанні акта та передачі конституційної справи, то оцінка таким діям може бути надана під час їх вирішення по суті та, у разі виявлення під час їх розгляду порушення закону, постановити окрему ухвалу, Верховний Суд зазначає таке.

77. За змістом статті 249 КАС України встановлено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

78. Так, згідно зі статтею 324 КАС України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 249 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

79. Тобто за змістом наведеної статті необхідною передумовою для постановлення окремої ухвали є встановлення під час розгляду справи по суті порушення закону безпосередньо щодо прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, з метою усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

80. Верховний Суд звертає увагу на те, що предметом апеляційного перегляду була ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження в частині позовних вимог, що, відповідно, виключає судовий розгляд таких вимог по суті, як і постановлення окремої ухвали в цій частині позовних вимог, оскільки перевірка правомірності дій Конституційного Суду України, чи виявлення порушень ним вимог чинного законодавства не здійснювалась.

81. Таким чином, у суду апеляційної інстанції не було передумов для постановлення окремої ухвали щодо організаційно-розпорядчих дій та рішень посадових осіб, які не є суддями Конституційного Суду України, оскільки такі не вирішувались по суті та оцінка не надавалася.

82. Ураховуючи, що предметом касаційного оскарження у цій справи також є вказана вище ухвала, тобто процесуальне рішення суду, що перешкоджає початку розгляду справи по суті заявлених позовних вимог та постанова суду апеляційної інстанції за наслідками її перегляду, Верховний Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання скаржника про прийняття Верховним Судом окремих ухвал в межах цієї справи.

83. Що стосується клопотання скаржника про припинення представництва Гребінник Ю.Л. за довіреністю, якою уповноважено представляти інтереси Конституційного Суду України, то Верховний Суд не наділений повноваженнями щодо припинення такого представництва, оскільки не є собою, яка видала таку довіреність та уповноважила Гребінник Ю.Л. на представництво інтересів Конституційного Суду України.

84. Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

85. Тому Верховний Суд бере до уваги доводи, викладені у касаційній скарзі лише в тій частині, які узгоджуються з предметом та підставами касаційного оскарження.

86. Це стосується, зокрема, і поданих до Верховного Суду позивачем та особами, які приєднались до його касаційної скарги: заяв, пояснень, клопотань та тез на підтримку заявлених клопотань.

87. Аналіз вказаних заяв, пояснень, клопотань та тез на підтримку заявлених клопотань, дає змогу визначити, що їх зміст та прохальна частина, базуються на власному баченні автора, однак не узгоджуються з предметом та підставами касаційного оскарження. Питання зазначені в них не стосуються предмета оскаржуваних судових рішень та знаходяться поза межами касаційного перегляду. Крім того вони не є такими, щоб завадили здійснювати розгляд цієї справи та за її наслідками ухвалити відповідне судове рішення, оскільки в цьому випадку розгляд справи по суті не здійснюється.

88. Верховний Суд звертає увагу на те, що зміст обґрунтування касаційної скарги, заяв, пояснень, клопотань скаржника фактично стосується позовних вимог, пред`явлених до Секретаріату Конституційного Суду України, які ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року залишені без руху.

89. Водночас, як уже зазначалось в пункті 3 цієї постанови, за перевіркою матеріалів справи № 320/30267/23, які надійшли до суду касаційної інстанції в паперовій формі, Єдиного державного реєстру судових рішень та комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», убачається, що Київський окружний адміністративний суд питання про відкриття провадження або повернення позовної заяви після залишення її без руху не вирішував.

90. Щодо клопотання скаржника про звернення у порядку частини четвертої статті 7 КАС України до Конституційного Суду України з конституційним поданням, то колегія суддів вважає його передчасним з огляду на таке.

91. Згідно з положеннями частини четвертої статті 7 КАС України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

92. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

93. Однак, предметом касаційного оскарження у цій справи є ухвала, якою відмовлено у відкритті провадження у справі у відповідній частині, тобто це процесуальне рішення суду, що перешкоджає початку розгляду справи по суті заявлених позовних вимог, тому відсутні підстави для застосування частини четвертої статті 7 КАС України.

94. Інші доводи скаржника не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а лише зводяться до незгоди з висновками, наведеними в них, та власного бачення щодо застосування норм чинного законодавства України.

95. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

96. Оскільки суд касаційної інстанції не встановив неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального чи порушення норм процесуального права, оскаржувані судові рішення необхідно залишити без змін.

97. З огляду на результат касаційного розгляду витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, не розподіляються.

Керуючись статтями 345, 350, 359 КАС України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які приєдналися до касаційної скарги ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2024 року у справі № 320/30267/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак

С.А. Уханенко

А.В. Жук,

Судді Верховного Суду