Справа № 440/3337/25
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2026-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2026 р. Справа № 440/3337/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, м. Полтава, повний текст складено 06.10.25 по справі № 440/3337/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі по тексту ГУ ПФУ в Тернопільській області, перший відповідач, пенсійний орган), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі по тексту ГУ ПФУ в Полтавській області, другий відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 20.09.2024 № 47 в частині відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 01.01.2001 по 31.03.2001, з 01.04.2001 по 01.06.2001, з 01.08.2001 по 31.12.2003;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу роботи з 01.01.2001 по 31.03.2001, з 01.04.2001 по 01.06.2001, з 01.08.2001 по 31.12.2003;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за період з 22.07.2024 по 24.09.2024;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити нарахування та невиплату ОСОБА_1 пенсію по інвалідності за період з 22.07.2024 по 24.09.2024.

В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 20.09.2024 № 47, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності через відсутність необхідного страхового стажу 13 років, оскільки трудова книжка позивача у повному обсязі підтверджує наявність достатнього страхового стажу, а допущення роботодавцем при її оформленні недоліків не може тягнути для позивача негативних наслідків у вигляді позбавлення права на пенсійне забезпечення.

Крім того, повідомив, що з метою спростування будь-яких сумнівів пенсійного органу, позивач повторно звернувся до другого відповідача надавши при цьому уточнюючу довідку за спірний період. Вказана довідка була врахована, однак за наслідками такого врахування Іванцову призначено пенсію з 24.09.2024, тобто з дати звернення із відповідною заявою, а не із дати призначення інвалідності 22.07.2024, що не може вважатись правомірним.

Також, вважав протиправною відмову першого відповідача у зарахуванні до страхового стажу позивача період його трудової діяльності з 01.01.2001 по 31.03.2001, з 01.04.2001 по 01.06.2001, з 01.08.2001 по 31.12.2003, так як обов`язок по сплаті страхових внесків законом покладено на страхувальника, а не на страховика.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 по справі № 440/3337/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, буд. 34, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ідентифікаційний код 13967927), Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (вул. Майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, Тернопільська область, 46001, ідентифікаційний код 14035769) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 20.09.2024 № 47 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.01.2001 по 31.03.2001, з 01.04.2001 по 01.06.2001, з 01.08.2001 по 31.12.2003, а також період отримання допомоги по безробіттю з 04.07.1997 по 03.01.1998.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин, порушення норм матеріального та процесуального права просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 у справі № 440/3337/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсію по інвалідності за період з 22.07.2024 по 24.09.2024 та ухвалити в цій частині постанову про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що статтею 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII (далі Закон № 2262-XII) чітко визначено, що пенсії по інвалідності військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим законом призначаються на весь час інвалідності. А відтак, наполягав, що має право на призначення та виплату пенсії по інвалідності після звільнення з військової служби (24.09.2024), отже, пенсійний орган зобов`язаний здійснити виплату такої пенсії за весь час інвалідності, тобто починаючи із 22.07.2024.

Перший відповідач також не погодився із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року у справі №440/3337/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про відсутність у діях пенсійного органу ознак протиправності, так як страховий стаж ОСОБА_1 становить 12 років 1 місяць 17 днів, що у розумінні частини 1 статті 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) є недостатнім для призначення пенсії по інвалідності.

У свою чергу, зарахування періодів трудової діяльності позивача з 01.01.2001 по 31.03.2001, з 01.04.2001 по 01.06.2001, з 01.08.2001 по 31.12.2003 є неможливим через відсутність у формі «Індивідуальні відомості про застраховану особу» з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей про страховий стаж ОСОБА_1 , заробітну плату, розмір сплаченого єдиного внеску та інших даних та ненадання довідки про нараховану заробітну плату.

Сторони правом подання відзивів на апеляційні скарги не скористались.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційних скарг рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу першого відповідача слід відхилити, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.09.2024 позивач звернувся із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

20.09.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення № 47 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 32 Закону № 1058-IV у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу - 13 років.

Зі змісту спірного рішення встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області зазначено, що відповідно до ст. 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу роботи на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією. Зокрема для осіб з інвалідність II та III груп від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років.

Так, за результатами опрацьованих пенсійним органом наданих ОСОБА_1 документів до заяви про призначення пенсії по інвалідності, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області дійшло висновку про не зарахування періоду отримання допомоги по безробіттю з 04.07.1997 по 03.01.1998, періодів роботи з 01.01.2001 по 31.03.2001, з 01.04.2001 по 01.06.2001 та з 01.08.2001 по 31.12.2003, внаслідок чого, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу 13 років.

Позивачем у позовній заяві звернуто увагу суду на те, що він звертався із заявою про призначення пенсії по інвалідності, тоді як за призначенням пенсії за віком не звертався.

З преамбули спірного рішення вбачається, що 20.09.2024 Головним управлінням Пенсійного фонд України в Тернопільській області було прийнято рішення № 47 про відмову у призначенні пенсії саме по інвалідності.

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 02.09.2024 серії 12 ААГ № 541067, ОСОБА_1 , починаючи з 22.07.2024 встановлено другу групу інвалідності у зв`язку із отриманням травми, пов`язаної із захистом Батьківщини. Групу інвалідності встановлено на строк до 01.08.2025, дата чергового переогляду 22.07.2025.

ОСОБА_1 з 24.09.2024 наразі перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області, як пенсіонер та продовжує отримувати пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ та Подання про призначення пенсії від 05.02.2025 року № УЧ-62589, що сформоване ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вважаючи свої права порушеними рішенням Головного управління Пенсійного фонд України в Тернопільській області № 47 від 20.09.2024, та діями Головного управління Пенсійного фонд України в Полтавській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за період з 22.07.2024 по 24.09.2024, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 20.09.2024 № 47 про відмову у призначенні пенсії, суд першої інстанції виходив з його протиправності та наявності підстав для скасування, оскільки вважав, що відмова першого відповідача в зарахуванні спірного періоду та призначення позивачу пенсії по інвалідності має виключно формальний характер, а стаж трудової діяльності позивача згідно з трудовою книжкою мав бути врахований у повному обсязі під час розгляду заяви про призначення йому пенсії.

Суд дійшов висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 01.01.2001 по 31.03.2001, з 01.04.2001 по 01.06.2001, з 01.08.2001 по 31.12.2003, а також період отримання допомоги по безробіттю з 04.07.1997 по 03.01.1998.

Водночас, судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області виплатити позивачу пенсію за період з 22.07.2024 по 24.09.2024, оскільки пенсія ОСОБА_1 в цей час ще не була призначена.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п. 23 ч. I). Ратифікувавши вказану Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині I Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-ІV.

На виконання вимог частини 1 статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відповідно до статті 32 Закону № 1058-ІV особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією:

для осіб з інвалідністю I групи: до досягнення особою 25 років включно - 1 рік; від 26 років до досягнення особою 28 років включно - 2 роки; від 29 років до досягнення особою 31 року включно - 3 роки; від 32 років до досягнення особою 34 років включно - 4 роки; від 35 років до досягнення особою 37 років включно - 5 років; від 38 років до досягнення особою 40 років включно - 6 років; від 41 року до досягнення особою 43 років включно - 7 років; від 44 років до досягнення особою 48 років включно - 8 років; від 49 років до досягнення особою 53 років включно - 9 років; від 54 років до досягнення особою 59 років включно - 10 років; для осіб з інвалідністю II та III груп: до досягнення особою 23 років включно - 1 рік; від 24 років до досягнення особою 26 років включно - 2 роки; від 27 років до досягнення особою 28 років включно - 3 роки; від 29 років до досягнення особою 31 року включно - 4 роки; від 32 років до досягнення особою 33 років включно - 5 років; від 34 років до досягнення особою 35 років включно - 6 років; від 36 років до досягнення особою 37 років включно - 7 років; від 38 років до досягнення особою 39 років включно - 8 років; від 40 років до досягнення особою 42 років включно - 9 років; від 43 років до досягнення особою 45 років включно - 10 років; від 46 років до досягнення особою 48 років включно - 11 років; від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років; від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років; від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що станом на дату звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії по інвалідності позивач досяг 54 років. Отже, для призначення пенсії по інвалідності страховий стаж позивача повинен бути не менше 13 років.

Приписами частини 1 статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону № 1058-ІV).

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі по тексту - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно із пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами необхідне лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.

Колегія суддів наголошує, що законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року по справі № 171/843/17.

Дослідивши наявну в матеріалах справи копію трудової книжки позивача НОМЕР_2 , колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 : з: 04.05.2000 по 31.03.2001 працював на посаді техніка у відділі поліграфії МПП "Август", з 01.04.2001 по 01.06.2001 працював на посаді техніка у ПП ОСОБА_2 , з 01.08.2001 по 01.04.2007 працював на посаді друкарем офісного друку у ТОВ "Вектор".

Крім того, трудова книжка позивача містить запис про те, що у період з 04.07.1997 по 03.01.1998 позивач допомогу по безробіттю.

Відтак, наявними у матеріалах справи документами підтверджено трудову діяльність ОСОБА_1 у спірні періоди.

Колегія суддів відхиляє покликання пенсійного органу на те, що запис про початок отримання допомоги по безробіттю здійснений із порушенням встановлених вимог (у розділі «відомості про роботу» не зазначено повне найменування установи), так як спірний запис скріплений круглою печаткою Кременчуцького міського центру зайнятості, а також засвідчений підписом директора центру зайнятості, що у повній мірі давало змогу апелянту встановити таке найменування.

До того ж, колегія суддів враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, за якою на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших офіційних документах. Неточні записи у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи на підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не можуть бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу, що дає право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві. У свою чергу, недоліки ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не можуть бути підставою для позбавлення особи її права на соціальний захист.

Судом апеляційної інстанції враховує, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

У свою чергу, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.

Також, Верховним Судом у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а зазначено, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та, як наслідок, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування / призначення пенсії.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що право позивача на зарахування спірного періоду до страхового стажу для перерахунку пенсії не повинно бути обмежено обставинами, незалежними від нього, а саме допущення роботодавцем неточностей при оформленні трудової книжки.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 4.2 розділу 4 Порядку 22-1, при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема:

реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта;

уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування;

повідомляє про необхідність до оформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів;

надсилає запити про витребування з відповідних інформаційних систем необхідних відомостей, передбачених пунктом 2.28 розділу II цього Порядку.

Тобто, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні стажу позивачу при призначенні пенсії.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21.02.2020 у справі № 291/99/17, від 12.04.2021 у справі № 219/4550/17, від 03 червня 2021 року у справі № 127/8001/17.

Щодо не зарахування періоду роботи з 01.01.2001 по 31.03.2001, з 01.04.2001 по 01.06.2001, з 01.08.2001 по 31.12.2003 через відсутність за даними системи індивідуальних відомостей про застраховану особу відомостей про сплату роботодавцем страхових внесків, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно із статтею 20 Закону № 1058-IV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до статті 106 Закону № 1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.

За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Колегія суддів зазначає, що спірний період трудової діяльності ОСОБА_1 підтверджується записом трудової книжки, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, а першим відповідачем не наводилось будь-яких спростувань щодо його реальності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що пенсійний орган наділений правом здійснювати перевірки та звірки щодо достовірності виданих документів шляхом направлення відповідних запитів.

Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, що пенсійним органом вживались будь-які заходи, спрямовані на отримання відомостей щодо трудової діяльності ОСОБА_1 у спірний період.

А саме по собі відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за вказаний період не є самостійною підставою для позбавлення позивача права на призначення пенсії.

Позбавлення позивача соціальної захищеності та пенсійного стажу у зв`язку з невиконанням підприємством обов`язку зі сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України, суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Наявність чи відсутність сплати страхових внесків роботодавцем не спростовує самого факту виконання позивачем трудових обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.01.2026 по справі № 460/6126/24.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 17.07.2019 у справі № 144/669/17 та від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, в яких останній неодноразово виснувався, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, не сплата страхових внесків страхувальником не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періодів її роботи у такого підприємця.

З огляду на викладене, позбавлення позивача гарантованого Конституцією України права на пенсійне забезпечення внаслідок невиконання роботодавцем свого обов`язку по сплаті страхових внесків є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

З огляду на вищевикладене, не наведення пенсійним органом інших обставин, які б доводили нереальність запису у трудовій книжці про трудову діяльність ОСОБА_1 за період з 01.01.2001 по 31.03.2001, з 01.04.2001 по 01.06.2001, з 01.08.2001 по 31.12.2003, не вжиття пенсійним органом будь-яких заходів, спрямованих на отримання відомостей щодо трудової діяльності позивача за вказаний період, не може позбавляти особу права на зарахування до страхового стажу такого періоду її роботи.

А відтак, періоди роботи позивача з 01.01.2001 по 31.03.2001, з 01.04.2001 по 01.06.2001, з 01.08.2001 по 31.12.2003 підлягають зарахуванню до страхового стажу.

За встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 20.09.2024 № 47 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності та наявність підстав для його скасування.

Щодо наявності підстав для зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсію по інвалідності за період з 22.07.2024 по 24.09.2024, слід зазначити наступне.

Частиною 1 статті 30 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, зокрема : пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.

У такому самому порядку призначається пенсія по інвалідності в розмірі пенсії за віком, якщо вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані на день встановлення інвалідності, і з дня виникнення такого права - якщо вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані в період після встановлення інвалідності до дня звернення за призначенням пенсії по інвалідності.

У разі коли вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані після призначення пенсії по інвалідності, пенсія по інвалідності в розмірі пенсії за віком призначається з дня настання такого права, якщо звернення за призначенням пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком відбулося не пізніше трьох місяців з дня настання такого права.

Колегією суддів встановлено, що 22.07.2024 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною комісією серії 12ААГ № 541067.

16.09.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Полтавській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

Таким чином, ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії від 16.09.2024 звернувся не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності (22.07.2024), тобто із дотриманням визначеного пунктом 2 частини 1 статті 45 Закону № 1058-IV строку, що дає йому право на призначення бажаної пенсії саме із дня встановлення інвалідності.

Отже, пенсія по інвалідності повинна була призначена позивачу з 22.07.2024 - дня встановлення йому інвалідності, а не з 24.09.2024, як було протиправно здійснено ГУ ПФУ у Тернопільській області.

Враховуючи, що саме внаслідок дій першого відповідача позивачу не нараховувалося та не виплачувалася пенсія по інвалідності за період з 22.07.2024 по 24.09.2024, підстави для визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за період з 22.07.2024 по 24.09.2024 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити нарахування та невиплату ОСОБА_1 пенсію по інвалідності за період з 22.07.2024 по 24.09.2024 відсутні, що зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Частиною 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі №819/1420/15).

Установлюючи правило, що суд розглядає адміністративну справу в межах позовних вимог, ця норма встановлює виняток у вигляді можливості у суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі №826/6965/14, від 27 листопада 2018 року у справі №807/997/16, від 15 липня 2019 року у справі №804/14556/15, від 20 листопада 2019 року у справі №826/9457/18, від 22 листопада 2019року у справі №815/4392/15, від 23 грудня 2019 року у справі №815/3145/15, від 7 лютого 2020 року у справі №826/11086/18, від 5 травня 2020 року у справі №1340/4044/18, від 23червня 2020 року у справі №820/1545/16, від 6 серпня 2020 року у справі №805/3147/16-а).

Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2020 року у справі № 826/11086/18).

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на встановлення у цій справі протиправність дій ГУ ПФУ у Тернопільській області, які полягають у призначенні позивачу пенсії з 24.09.2024, а не із 22.07.2024, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не є належним та не призведе до остаточного вирішення спору, у зв`язку із чим, з метою поновлення прав позивача на пенсійне забезпечення, здійснює вихід за межі позовних вимог та зазначає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області в частині не призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності з 22.07.2024 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 22.07.2024 дати встановлення інвалідності.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи, що суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права не встановив, що позивач має право на призначення та отримання пенсійних виплат саме із дати призначення йому інвалідності - 22.07.2024, а не із дати звернення до пенсійного органу (24.09.2024), колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 по справі № 440/3337/25 в частині відмови у задоволенні позову підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

В іншій частині задоволення позову колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для їх зміни чи скасування.

З огляду на звільнення позивача від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 229. ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327 -329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 по справі № 440/3337/25 в частині відмови у задоволенні позову - скасувати.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Здійснити вихід за межі позову.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в частині не призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності з 22.07.2024.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області (вул. Майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, Тернопільська область, 46001, ідентифікаційний код 14035769) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) пенсію по інвалідності з 22.07.2024 дати встановлення інвалідності.

У задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за період з 22.07.2024 по 24.09.2024 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити нарахування та невиплату ОСОБА_1 пенсію по інвалідності за період з 22.07.2024 по 24.09.2024 відмовити.

В іншій частині задоволення позову рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 по справі № 440/3337/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді О.А. Спаскін С.П. Жигилій