Справа № 320/2083/26
Суддя: Жукова Є.О.
Дата ухвалення: 2026-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року м. Київ справа №320/2083/26

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жукової Є.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом Головного управління ДПС у м. Києві (відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 28.08.2025 №3;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 28.08.2025 №3;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 28.08.2025 №3;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 28.08.2025 №3.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.01.2026 відкрито провадження у справі №320/2083/26. Суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засіданні у справі, витребувано від відповідача: матеріалів проведеної перевірки позивача (накази про призначення, направлення, пояснення щодо підстав проведеної перевірки); обґрунтований та вмотивований розрахунок спірного податкового повідомлення-рішення; засвідчені належним чином у відповідності до вимог ст. 94 КАС України усі письмові докази, які слугували підставою для прийняття відповідачем спірного повідомлення-рішення.

У судовому засіданні 25 лютого 2026 року ухвалою, постановленою судом без оформлення окремого документа, закрито підготовче провадження, суд перейшов до судового розгляду справи по суті, про що зазначено у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні сторонами у справі заявлені клопотання про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Після надання пояснень учасниками справи у відкритому судовому засіданні та дослідження матеріалів справи, вирішено здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Обґрунтовуючи протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, позивач зазначає, що висновки податкового органу не відповідають обставинам проведених операцій та ґрунтуються на порушенні податковим органом норм матеріального права з таких підстав.

Оцінка вкладу, який вноситься засновниками при створенні товариства з обмеженою відповідальністю визначається рішенням засновників, а не виходячи з ринкової вартості, яка підтверджується висновком суб`єкта оціночної діяльності. Проведення незалежної оцінки та складання звіту про оцінку під час внесення негрошового вкладу до статутного капіталу товариства законодавством не визначено як обов`язок та може здійснюватись за власною ініціативою засновників. Тому, як вказує позивач, підтвердженням витрат, які понесла особа у вигляді майна, що вноситься до статутного капіталу з метою набуття корпоративних прав, є документи, які підтверджують відповідне внесення та оцінка, яка визначена рішення засновників. Натомість, у Позивача наявний Звіт про оцінку майна, складеного ТОВ «Надійна справа» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності видний ФДМУ №286/19 від 09.04.2019), згідно якого визначено ринкову вартість об`єкта нерухомого майна майнового комплексу загальною площею 4724,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 станом на 06.11.2019 в розмірі 93 200 000,00 грн.

Отже, на переконання позивача, повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3 є неправомірним, винесеним податковим органом за надуманими підставами та підлягає скасуванню.

Зважаючи на те, що висновки ГУ ДПС у м. Києві про заниження позивачем суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету є безпідставними, обов`язок щодо сплати військового збору був визначений відповідачем безпідставно, а отже податкове повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3 також підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3 (про нарахування адміністративного штрафу відповідно до пп. 73.3.3 п. 73.3 ст. 73 ПК України за ненадання відповіді на письмовий запит в розмірі 8000,00 грн), позивач зазначає, контролюючим органом не зазначено жодних обставин вчинення правопорушення, та, як мінімум, навіть не наведено на який письмовий запит платником податків не надано відповіді, що кваліфіковано контролюючим органом як правопорушення та за що застосовано штрафну санкцію. В Акті перевірки, у розділі ІІІ Висновок, зазначено про порушення у вигляді ненадання відповіді на податковий запит про надання інформації (номер та дата запиту не наведені). Згідно п. 2.8. Розділу ІІ Описова частина (сторінка 4 Акта) зазначено, про те, що платник податків ОСОБА_1 не надав відповіді на листи ГУ ДПС у м. Києві від 04.03.2021 №3191/І/26-15-24-02-20, від 23.03.2021 №4569/І/26-15-24-02-20 та від 31.03.2025 №8376/Ж12/26-15-24-02-03-07 про надання пояснень та документальних підтверджень стосовно задекларованих відомостей у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2019, 2020 роки. В цьому ж пункті акта перевірки ГУ ДПС у м. Києві зазначає, що позивачем не надано відповіді на лист ГУ ДПС у м. Києві від 31.03.2025 №8376/Ж12/26-15-24-02-03- 07 чим порушено пп. 73.3.3 п. 73 ст. 73 ПК України. На адвокатський запит представника Позивача від 07.11.2025 до ГУ ДПС в м. Києві про надання акта перевірки з усіма додатками лист ГУ ДПС у м. Києві від 31.03.2025 №8376/Ж12/26-15-24-02-03-07 з доказами його відправлення позивачу надано не було, що не дає змоги переконатись у його наявності, відповідності вимогам закону щодо змісту, направлення позивачу та неотримання на нього відповіді позивача.

Позивач акцентує, що на момент направлення ГУ ДПС у м. Києві листа від 31.03.2025 №8376/Ж12/26-15-24-02-03-07 (якщо він мається на увазі як причина застосування штрафу в розмірі 8000,00 грн), у розпорядженні ГУ ДПС у м. Києві були наявні всі документи про придбання інвестиційного активу/його відчуження (надані листом ТОВ «КУА «БІЗНЕС-ГАРАНТ», що діє від імені та в інтересах АТ «ЗНВКІФ «ІНВЕСТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» №112/2209-21л від 22.09.2021, №113/2209-21л від 22.09.2021) необхідні для проведення перевірки сумнівів контролюючого органу, про що зазначено в акті перевірки (сторінка 2-3 Акту), а отже потреба в отриманні ідентичного пакету документів через 4 роки після отримання попереднього була відсутня.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3 (про нарахування штрафних санкцій за порушення пп. «а» п. 176.1 п. 176, п.44.1, п. 44.3, ст. 44 ПК України - фізичною особою не надано до перевірки Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу в розмірі 1020,00 грн за період з 01.01.2019 по 31.12.2020), позивач зазначає, до позивача не застосовуються вимоги п. 176.1 ПК України щодо необхідності ведення Книги обліку доходів і витрат, а, відповідно, і підстав для притягнення його до відповідальності за порушення пп. «а» п. 176.1 п. 176, п.44.1, п. 44.3, ст. 44 ПК України не вбачається, з урахуванням чого податкове повідомлення рішення від 28.08.2025 №3 не може вважатись правомірним, а тому підлягає скасуванню.

Отже, за посиланнями позивача, висновок податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства в частині заниження суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету, є необґрунтованим.

28 січня 2026 року через систему «Електронний суд» представником Головного управління ДПС у м. Києві подано відзив на позов (зареєстровано 02.02.2026).

Відповідач в поданому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав правомірності спірних податкових повідомлень-рішень, прийнятих у межах наданих контролюючому органу повноважень, у зв`язку з виявленими під час перевірки порушеннями вимог законодавства з боку позивача.

Відповідач зазначає, документальним підтвердженням витрат, понесених фізичною особою на придбання інвестиційного активу, мають бути документи, що засвідчують факт передачі майна як вкладу до статутного капіталу юридичної особи (зокрема договір, за умови, що він містить усі реквізити, визначені ст.9 Закону №996), звіт про оцінку (акт оцінки) цього майна, рішення загальних зборів учасників товариства про затвердження грошової оцінки вкладу та інші документи первинного обліку.

Надане Рішення засновника ТОВ «ТІБОУН» №01 від 08.11.2019 не є документом, що підтверджує оціночну вартість внесеного до статутного капіталу ТОВ «ТІБОУН» нерухомого майна, а саме майнового комплексу загальною площею 4724,6кв.м, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 9.

На лист ГУ ДПС у м.Києві від 31.03.2025 №8376/Ж12/26-15-24-02-03-07 та до перевірки фізичною особою ОСОБА_1 не надано звіт про оцінку (акт оцінки) майна, здійснений суб`єктом оціночної діяльності, при внесенні даного майна до статутного капіталу та ТОВ «ТІБОУН» та не надано платіжні документи, які підтверджують фактичний розрахунок фізичною особою ОСОБА_1 за придбане майно, яке було внесене ним до статутного капіталу ТОВ «ТІБОУН».

Фізичною особою ОСОБА_1 на лист від 31.03.2025 №8376/Ж12/26-15- 24-02-03-07 та на запит від 14.07.2025 №1/26-15-24-02-03-07, а також до перевірки не надано документи, про що складено Акт про ненадання документів № 6943/ Ж6/26-15-24-02-03 від 18.07.2025.

Як наслідок, за висновками відповідача, задекларовані інвестиційні витрати за 2019 2020 роки у загальній сумі 46 600 000,00грн, пов`язані з продажем частки статутного капіталу ТОВ «ТІБОУН», документально не підтверджені.

Перевіркою визначення оподатковуваного доходу фізичною особою платником податків ОСОБА_1 встановлено заниження інвестиційного прибутку на суму 46 600 000,00 грн. (за 2019р - 13 250 000,00грн, за 2020р - 33 350 000,00 грн) внаслідок завищення інвестиційних витрат на суму 46 600 000,00грн. (за 2019р - 13 250 000,00грн, за 2020р - 33 350 000,00грн), що призвело до заниження військового збору за 2019 - 2020р. на загальну суму 699 000,00 грн (за 2019р 198 750,00грн, за 2020р. 500 250,00грн).

Також, як вказує відповідач, фізичною особою не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, чим порушено п.п. «а» п.176.1 ст.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 Кодексу.

Відповідач зазначає, на листи ГУ ДПС у м. Києві від 04.03.2021 №3191/І/26-15-24-02-20, від 23.03.2021 №4569/І/26-15-24-02-20, щодо надання інформації та документальних підтверджень стосовно задекларованих відомостей у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2019 2020р., фізичною особою ОСОБА_1 відповідь та інформація не надано. Також Головним управлінням ДПС у м. Києві направлено лист від 31.03.2025 №8376/Ж12/26-15-24-02-03-07 фізичній особі ОСОБА_1 про надання пояснень та документальних підтверджень стосовно задекларованих відомостей у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2019, 2020р., на який також відповідь та документи не надано.

Під час перевірки платнику податків ОСОБА_1 направлено запит від 14.07.2025 №1/26-15-24-02-03-07 про надання пояснень та документальних підтверджень щодо задекларованих інвестиційних витрат в деклараціях про майновий стан і доходи за 2019 - 2020 роки. Фізичною особою ОСОБА_1 на лист від 31.03.2025 №8376/Ж12/26-15- 24-02-03-07 та на запит від 14.07.2025 №1/26-15-24-02-03-07, а також до перевірки не надано документи, про що складено акт про ненадання документів № 6943/ Ж6/26-15-24-02-03 від 18.07.2025. Враховуючи вищезазначене, платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 не надано відповідь на запит від 31.03.2025 №8376/ Ж12/26-15-24-02-03-07, чим порушено вимоги п.п.73.3.3 п.73.3 ст.73 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-У1 (із змінами та доповненнями).

За висновками відповідача, документальним підтвердженням витрат, понесених фізичною особою на придбання інвестиційного активу, мають бути документи, що засвідчують факт передачі майна як вкладу до статутного капіталу юридичної особи (зокрема договір, за умови, що він містить усі реквізити, визначені ст.9 Закону №996), звіт про оцінку (акт оцінки) цього майна, рішення загальних зборів учасників товариства про затвердження грошової оцінки вкладу та інші документи первинного обліку.

На переконання відповідача, рішення засновника ТОВ «ТІБОУН» №01 від 08.11.2019 є внутрішнім корпоративним документом, який: не фіксує понесення витрат фізичною особою; не підтверджує економічного вибуття активу саме в розмірі 46 600 000 грн; не відповідає вимогам первинного документа у розумінні ст. 44 ПК України.

Факт внесення майна до статутного капіталу не є автоматичним підтвердженням податкових витрат у розумінні пп. 170.2.2 ПК України. Придбанням інвестиційного активу вважаються також операції з внесення платником податку коштів або майна до статутного капіталу юридичної особи резидента в обмін на емітовані ним корпоративні права (пп. 170.2.2 п. 170.2 ст. 170 Кодексу).

Відповідно до вимог абз. б) п.176.1 ст.176 Кодексу платники податків зобов`язані отримувати та зберігати протягом строку давності, встановленого цим Кодексом, документи первинного обліку, в тому числі на підставі яких визначаються витрати при розрахунку, зокрема, інвестиційного прибутку.

Особливості формування статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю регулюються нормами закону України від 06.02.2018 №2275-VIII «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», відповідно до частини першої ст.13 якого вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом.

Вклад у не грошовій формі повинен мати грошову оцінку, що затверджується одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

02 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» представником позивача подано відповідь на відзив (зареєстровано 03.02.2026).

У відповіді на відзив позивач позовні вимоги підтримує, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі, повторно зауважує, оцінка вкладу, який вноситься засновниками при створенні товариства з обмеженою відповідальністю визначається рішенням засновників, а не виходячи з ринкової вартості, яка підтверджується висновком суб`єкта оціночної діяльності. Проведення незалежної оцінки та складання звіту про оцінку під час внесення негрошового вкладу до статутного капіталу товариства законодавством не визначено як обов`язок та може здійснюватися за власною ініціативою засновників. Тому, підтвердженням витрат, які понесла особа у вигляді майна, що вноситься до статутного капіталу з метою набуття прав на частку в статутному капіталі, є документи, які підтверджують відповідне внесення на підставі оцінки, яка визначена рішенням засновників.

Відсутність у ГУ ДПС у м. Києві на момент направлення запитів (в 2021 році) та проведення податкової перевірки (в 2025 році) щодо поданої позивачем в 2021 році податкової звітності за 2019 та 2020 роки про вчинення правочину з продажу ним його інвестиційного активну (частки в статутному капіталі ТОВ ТІБОУН) звіту про оцінку майна, що вносилось позивачем до статутного капіталу ТОВ ТІБОУН в 2019 році з метою його формування, не має та не створює жодних юридичних та/або податкових наслідків.

Покладення в основу акта перевірки та, в подальшому, оскаржуваних податкових повідомлень-рішень обов`язковості наявності такого звіту про оцінку та ґрунтування на його, нібито, відсутності позиції про допущення позивачем порушень податкового законодавства є перевищенням повноважень з боку відповідача та порушенням основоположних принципів податкового законодавства.

За позицією позивача, ним подано податкові декларації про майновий стан за 2019 та 2020 роки та відображено набуття і продаж інвестиційного активу у вигляді 50% частки в статутному капіталі ТОВ ТІБОУН з нульовим фінансовим результатом без виникнення інвестиційного прибутку чи збитку (сума придбання активу дорівнює сумі продажу). Наявність чи відсутність у позивача чи відповідача Звіту про оцінку майна, що було внесено позивачем до статутного капіталу створеної ним юридичної особи, не має жодного правового значення, адже не впливає на позитивне, від`ємне чи нульове значення фінансового результату, оскільки законодавець не вимагає його наявності в імперативному порядку та визначає порядок встановлення вартості такого майна на підставі рішення Загальних зборів засновників, що і було здійснено.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Співробітниками Головного управління ДПС у м. Києві, на підставі ст.20, пп.78.1.4 п.78.1 ст.78, ст.79, п.82.2 ст.82 Податкового кодексу, відповідно до наказу ГУ ДПС у м. Києві про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 28.05.2025 №3878-п, проведена документальна позапланова невиїзна перевірка з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків до бюджету з отриманого інвестиційного прибутку від продажу частки статутного капіталу ТОВ «ТІБОУН» () платника податків фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01.01.2019 по 31.12.2020, результати якої оформлені актом перевірки від 23.07.2025 №62602/Ж5/26-15-24-02-03/ (акт перевірки).

За висновками акта перевірки від 23.07.2025 №62602/Ж5/26-15-24-02-03/ документальною позаплановою невиїзною перевіркою встановлено порушення платником податків фізичною особою ОСОБА_1 :

- п. 179.1 ст. 179 розділу ІV Податкового кодексу України з урахуванням вимог п.п. 49.18.4 п.49.18 ст. 49 Кодексу та вимог п.523 підрозділу 10 розділу XX Кодексу, не своєчасно подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2019 рік, до ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДПС у м. Києві;

- п.п. «а» п.176.1 ст.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 Кодексу, не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;

- п.п. 168.2.1 п. 168.2, п.п.168.1.3 п.168.1 ст.168 Кодексу з урахуванням вимог п.п 164.2.9 п.164.2 ст.164, п.п.170.2.6 п.170.2 ст.170 Кодексу, занижено інвестиційний прибуток за 2019 2020 роки на загальну суму 46 600 000,00 грн (за 2019р - 13 250 000,00 грн, за 2020р - 33 350 000,00 грн) та не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2019 - 2020 роки в загальній сумі 8 388 000,00 грн (за 2019р 2 385 000,00грн, за 2020р 6 003 000,00грн) з отриманого доходу;

- п.п. 1.2, п.п. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних Положень Кодексу, занижено та не перераховано до бюджету військовий збір за 2019 - 2020 роки у загальній сумі 699 000,00 грн (за 2019р 198 750,00грн, за 2020р. 500 250,00грн);

- п.п. 73.3.3 п.73.3 ст.73 Кодексу, а саме, не надано до податкових органів відповіді на письмовий запит про надання інформації.

На підставі висновків акта перевірки від 23.07.2025 №62602/Ж5/26-15-24-02-03/ Головним управлінням ДПС у м. Києві прийняті податкові повідомлення-рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 8388000,00 грн;

- податкове повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір у розмірі 699000,00 грн;

- податкове повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3, яким застосовано штрафні санкції в сумі 1020,00 грн;

- податкове повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3, яким застосовано штрафні санкції в сумі 8000,00 грн.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтями 61, 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Виключно законами України встановлюються, зокрема, податки і збори (п. 1. ч. 2 ст. 92 Конституції України).

Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 2 КАС України зазначає, що основними завданнями (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ч.3 ст.2 КАС України, є принцип верховенства права, який відповідно до ст.6 КАС України, полягає в наступному: суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. ст.8, 9 КАС України усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом, а розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частин 4 ст. 9 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд прийшов до висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для встановлення обставин справи та для ухвалення судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Відповідно до п.п.15.1 ст.15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно з п.п.16.1.3., п.п.16.1.4., п.16.1 ст.16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Пунктом 36.1 статті 36 Податкового кодексу України передбачено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені Кодексом, законами з питань митної справи.

Відповідно до п.36.3 статті 36 Податкового кодексу України, податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків передбачених законом.

1. Щодо податкового повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3.

Згідно із пунктом 164.1 статті 164 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - це будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, інвестиційний прибуток від проведення платником податку операцій з цінними паперами, деривативами та корпоративними правами, випущеними в інших, ніж цінні папери, формах, крім доходу від операцій, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.40 і 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу (підпункт 164.2.9 пункт 164.2 статті 164 Податкового кодексу України).

Питання оподаткування інвестиційного прибутку врегульовано пунктом 170.2 статті 170 ПК України.

Відповідно до підпункту 170.2.1 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України облік загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами ведеться платником податку самостійно, окремо від інших доходів і витрат. Для цілей оподаткування інвестиційного прибутку звітним періодом вважається календарний рік за результатами якого платник податку зобов`язаний подати річну податкову декларацію, в якій має відобразити загальний фінансовий результат (інвестиційний прибуток або інвестиційний збиток), отриманий протягом такого звітного року.

За правилами, визначеними підпунктом 170.2.2 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України, інвестиційний прибуток розраховується як позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу, та його вартістю, що визначається із суми витрат на придбання такого активу з урахуванням норм підпунктів 170.2.4-170.2.6 цього пункту (крім операцій з деривативами).

До продажу інвестиційного активу прирівнюються також операції з: обміну інвестиційного активу на інший інвестиційний актив; зворотного викупу або погашення інвестиційного активу його емітентом, який належав платнику податку; повернення платнику податку коштів або майна (майнових прав), попередньо внесених ним до статутного капіталу емітента корпоративних прав, у разі виходу такого платника податку з числа засновників (учасників) такого емітента чи ліквідації такого емітента.

Придбанням інвестиційного активу вважаються також операції з внесення платником податку коштів або майна до статутного капіталу юридичної особи - резидента в обмін на емітовані ним корпоративні права.

Підпункт 170.2.6 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України встановлює, що до складу загального річного оподатковуваного доходу платника податку включається позитивне значення загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами за наслідками такого звітного (податкового) року.

Загальний фінансовий результат операцій з інвестиційними активами визначається як сума інвестиційних прибутків, отриманих платником податку протягом звітного (податкового) року, зменшена на суму інвестиційних збитків, понесених платником податку протягом такого року.

Якщо загальний фінансовий результат операцій з інвестиційними активами має від`ємне значення, його сума переноситься у зменшення загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами наступних років до його повного погашення.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що до складу інвестиційного прибутку включається позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу, та його вартістю, що визначається із суми витрат на придбання такого активу, а до складу загального річного оподатковуваного доходу платника податку включається позитивне значення загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами за наслідками такого звітного (податкового) року.

Аналогічна правова позиція щодо застосування вимог пункту 170.2 статті 170 ПК України стосовно оподаткування інвестиційного прибутку викладена також і в постановах Верховного Суду від 12.11.2020 року у справі № 826/16334/15 (адміністративне провадження К/9901/33230/18), від 27.05.2022 року у справі № 640/6721/20 (адміністративне провадження К/9901/11271/21), від 21 листопада 2023 року у справі № 826/10377/16 (касаційне провадження № К/9901/58521/18), але не виключно.

Судом встановлено, позивачем на праві власності з 2016 року було зареєстроване нерухоме майно: майновий комплекс загальною площею 4724,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Згідно Звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Надійна справа» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності видний ФДМУ №286/19 від 09.04.2019) від 06.11.2019, визначено ринкову вартість зазначеного вище нерухомого майна в розмірі 93 200 000,00 грн.

08 листопада 2019 року позивачем, як єдиним засновником, на підставі рішення №01 було створено ТОВ «ТІБОУН», визначено статутний капітал в розмірі 93 200 000,00 грн та вирішено сформувати статутний капітал товариства за рахунок майнового внеску у вигляді об`єкта нерухомого майна майнового комплексу загальною площею 4724,6 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , належного позивачу на праві власності.

08 листопада 2019 року було проведено державну реєстрацію ТОВ «ТІБОУН», код 43339529, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

12 листопада 2019 року на підставі акту оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «ТІБОУН», реєстровий номер 2259, 2260, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Доценко І.П., позивачем було передано ТОВ «ТІБОУН» в якості внеску до статутного капіталу визначене рішенням єдиного засновника №01 від 08.11.2019 нерухоме майно та проведено державну реєстрацію права власності ТОВ «ТІБОУН» (код 43339529) на об`єкт нерухомого майна майновий комплекс загальною площею 4724,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.1.1. договору №15/11/19 купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТІБОУН» від 15.11.2019, укладеного між фізичною особою-громадянином України ОСОБА_1 (продавець) та Акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд ІНВЕСТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» (покупець) продавцем передано у власність покупця, а покупцем прийнято частку в розмірі 50 % в статутному капіталі ТОВ ТІБОУН, код 43339529, номінальна вартість якої складає 46 600 000,00 грн.

Згідно з п. 1.2.5. зазначеного договору зареєстрований статутний капітал ТОВ «ТІБОУН» сформований повністю та становить 93 200 000,00 грн, що підтверджується Актом оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «ТІБОУН» від 12.11.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Доценко І.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2257, 2258.

Згідно з п. 2.2. договору №15/11/19 купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТІБОУН» від 15.11.2019, в редакції додаткової угоди № 01 від 18.11.2019, право власності на частку до покупця переходить з моменту нотаріального посвідчення Акту приймання-передачі частки, який складається та нотаріально посвідчується протягом 7 банківських днів з моменту оплати покупцем повної вартості частки в розмірі передбаченому п. 3.1 Договору.

Пунктом 3.2 договору №15/11/19 купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТІБОУН» від 15.11.2019, в редакції додаткової угоди № 01 від 18.11.2019, визначено, що покупець зобов`язується сплатити продавцю вартість відчужуваної частки в розмірі передбаченому п. 3.1. Договору в національній валюті протягом 1 (одного) року з моменту підписання даного Договору.

У відповідності до п. 3.1. договору №15/11/19 купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТІБОУН» від 15.11.2019 сторони оцінили вартість відчужуваної частки в статутному капіталі в сумі 46 600 000,00 грн.

Відповідно до платіжних інструкцій №13 від 04.12.2019, №17 від 09.12.2019, №18 від 19.12.2019 АТ «ЗНВКІФ «ІНВЕСТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» було здійснено часткову оплату в розмірі 13 250 000,00 грн на користь позивача за придбану частку.

Відповідно до платіжних інструкцій №45 від 17.03.2020, №53 від 19.03.2020, №53 від 01.04.2020 АТ «ЗНВКІФ «ІНВЕСТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» було здійснено оплату в розмірі 33 350 000,00 грн на користь позивача за придбану частку.

07 квітня 2020 року на виконання договору №15/11/19 купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТІБОУН» від 15.11.2019 між АТ «ЗНВКІФ «ІНВЕСТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» та ОСОБА_1 було підписано та посвідчено нотаріально акт приймання-передачі частки в розмірі 50% в статутному капіталі ТОВ «ТІБОУН».

У зв`язку із виконанням Покупцем за договором №15/11/19 купівлі- продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТІБОУН» від 15.11.2019 свого обов`язку з оплати за придбану частку, було проведено державну реєстрацію зміни складу учасників ТОВ «ТІБОУН», а позивачем подано податкові декларації про майновий стан за 2019 та 2020 роки та відображено набуття і продаж інвестиційного активу у вигляді 50% частки в статутному капіталі ТОВ «ТІБОУН» з нульовим фінансовим результатом без виникнення інвестиційного прибутку чи збитку (сума придбання активу дорівнює сумі продажу).

За висновками акта перевірки, перевіркою встановлено, що фізичною особою ОСОБА_1 в поданих податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2019 2020 роки завищено інвестиційні витрати на загальну суму 46 600 000,00 грн. (за 2019р - 13 250 000,00грн, за 2020р - 33 350 000,00грн), та відповідно занижено інвестиційний прибуток на суму 46 600 000,00 грн. (за 2019р - 13 250 000,00грн, за 2020р - 33 350 000,00грн), з якого не сплачено податок на доходи фізичних осіб.

Обґрунтовуючи такі висновки перевіряючих, ГУ ДПС у м. Києві зазначає, документальним підтвердженням витрат, понесених фізичною особою на придбання інвестиційного активу, мають бути документи, що засвідчують факт передачі майна як вкладу до статутного капіталу юридичної особи (зокрема договір, за умови, що він містить усі реквізити, визначені ст.9 Закону №996), звіт про оцінку (акт оцінки) цього майна, рішення загальних зборів учасників товариства про затвердження грошової оцінки вкладу та інші документи первинного обліку.

Надаючи правову оцінку таким висновкам контролюючого органу, суд враховує таке.

Відповідно до пп.14.1.81. п.14.1 статті 14 Податкового кодексу України інвестиції - господарські операції, які передбачають придбання основних засобів, нематеріальних активів, корпоративних прав та/або цінних паперів в обмін на кошти або майно. Інвестиції поділяються на:

а) капітальні інвестиції - господарські операції, що передбачають придбання будинків, споруд, інших об`єктів нерухомої власності, інших основних засобів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації відповідно до норм цього Кодексу;

б) фінансові інвестиції - господарські операції, що передбачають придбання корпоративних прав, цінних паперів, деривативів та/або інших фінансових інструментів. Фінансові інвестиції поділяються на:

прямі інвестиції - господарські операції, що передбачають внесення коштів або майна в обмін на корпоративні права, емітовані юридичною особою при їх розміщенні такою особою;

портфельні інвестиції - господарські операції, що передбачають купівлю цінних паперів, деривативів та інших фінансових активів за кошти на фондовому ринку або біржовому товарному ринку;

в) реінвестиції - господарські операції, що передбачають здійснення капітальних або фінансових інвестицій за рахунок прибутку, отриманого від інвестиційних операцій;

У контексті понять, визначених у п.п. 14.1.81 п. 14.1 ст. 14 ПК України, внесення майна в обмін на корпоративні права є прямою інвестиційною господарською операцію з придбання інвестиційного активу.

Таким чином, у випадку придбання інвестиційного активу - частки у статутному капіталі господарського товариства за рахунок внесення до статутного капіталу нерухомого майна, - витратами на придбання такого активу є вартість такого нерухомого майна.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» ( тут і далі у редакції чинній на момент виникнення спірний правовідносин) розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України.

Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства.

Статтею 13 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» встановлено, вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом.

Товариство не може надавати позику для оплати вкладу учасника або поруку за позиками, кредитами, наданими третьою особою для оплати його вкладу.

Вклад у негрошовій формі повинен мати грошову оцінку, що затверджується одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. При створенні товариства така оцінка визначається рішенням засновників про створення товариства.

Відповідні норми відображені і в частині другої статті 115 Цивільного кодексу України: вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

З системного аналізу викладених норм суд виснуває, у випадку придбання інвестиційного активу - частки у статутному капіталі господарського товариства за рахунок внесення до статутного капіталу нерухомого майна, - витратами на придбання такого активу є вартість такого нерухомого майна, визначена за згодою учасників товариства, зокрема, за згодою учасників товариства, відтак, суд відхиляє твердження відповідача, що рішення засновника ТОВ «ТІБОУН» №01 від 08.11.2019 є виключно внутрішнім корпоративним документом.

Щодо тверджень відповідача на обов`язкову наявність оцінки звіту про оцінку (акт оцінки) цього майна з посиланням на Закон України від 12 липня 2001 року №2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», суд зазначає, що приписи абз. 2 частини другої статті 115 Цивільного кодексу України встановлюють, що грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства підлягає незалежній експертній перевірці у випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін.

Проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках:

створення підприємств (господарських товариств) на базі державного майна або майна, що є у комунальній власності, крім випадків, встановлених законом;

реорганізації, банкрутства, ліквідації державних, комунальних підприємств та підприємств (господарських товариств) з державною часткою майна (часткою комунального майна), крім випадків, встановлених законом;

виділення або визначення частки майна у спільному майні, в якому є державна частка (частка комунального майна);

визначення вартості внесків учасників та засновників господарського товариства, якщо до зазначеного товариства вноситься майно господарських товариств з державною часткою (часткою комунального майна), а також у разі виходу (виключення) учасника або засновника із складу такого товариства;

приватизації та іншого відчуження у випадках, встановлених законодавством, оренди, обміну, страхування державного майна, майна, що є у комунальній власності, а також повернення цього майна на підставі рішення суду;

переоцінки основних фондів для цілей бухгалтерського обліку;

оподаткування майна згідно з законом, крім випадків визначення розміру податку при спадкуванні власності, вартість якої оподатковується за нульовою ставкою;

визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом;

в інших випадках за рішенням суду або у зв`язку з необхідністю захисту суспільних інтересів.

Проведення незалежної оцінки майна є обов`язковим у випадках застави державного та комунального майна, внесення державними науковими (науково-дослідними, науково-технологічними, науково-технічними, науково-практичними) установами та державними університетами, академіями, інститутами майнових прав інтелектуальної власності як внеску до статутного капіталу господарських товариств, відчуження державного та комунального майна способами, що не передбачають конкуренцію покупців у процесі продажу, або у разі продажу одному покупцю, визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках, визначених законодавством або за згодою сторін.

Отже, Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» містить перелік випадків обов`язкового проведення оцінки майна, такий перелік є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає.

Наведене у сукупності дає підстави для висновку, що при придбанні інвестиційного активу шляхом внесення платником податку майна до статутного капіталу юридичної особи - резидента в обмін на емітовані ним корпоративні права, такий вклад дійсно повинен мати грошову оцінку, у той же час, така оцінка, затверджується одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства, а при створенні товариства така оцінка визначається рішенням засновників про створення товариства.

Суд вважає слушними посилання позивача, що проведення незалежної оцінки та складання звіту про оцінку під час внесення негрошового вкладу до статутного капіталу товариства законодавством не визначено як обов`язок та може здійснюватися за власною ініціативою засновників.

Судом встановлено, позивачем, як єдиним засновником, на підставі рішення №01 було створено ТОВ ТІБОУН, визначено статутний капітал в розмірі 93 200 000,00 грн та вирішено сформувати статутний капітал товариства за рахунок майнового внеску у вигляді об`єкта нерухомого майна майнового комплексу загальною площею 4724,6 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , належного позивачу на праві власності. 12 листопада 2019 року на підставі акту оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ ТІБОУН, реєстровий номер 2259, 2260, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Доценко І.П., позивачем було передано ТОВ ТІБОУН в якості внеску до статутного капіталу визначене рішенням єдиного засновника №01 від 08.11.2019 нерухоме майно та проведено державну реєстрацію права власності ТОВ ТІБОУН (код 43339529) на об`єкт нерухомого майна майновий комплекс загальною площею 4724,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, розташований за адресою: м. Київ, 01013, вул. Будіндустрії, буд. 9.

Також позивачем до матеріалів справи надано Звіт про оцінку майна, складеного ТОВ «Надійна справа» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності видний ФДМУ №286/19 від 09.04.2019), згідно якого визначено ринкову вартість об`єкта нерухомого майна майнового комплексу загальною площею 4724,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 станом на 06.11.2019 в розмірі 93 200 000,00 грн (Звіт є дійсним, ніким не оскаржувався).

При цьому, суд зауважує, що податковий орган не ставить під сумнів відповідність грошової оцінки нерухомого майна, переданого до статутного капіталу, ринковим цінам на таке нерухоме майно на дату його внесення позивачем до статутного капіталу.

Суд звертає увагу, що до складу інвестиційного прибутку включається позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу, та його вартістю, що визначається із суми витрат на придбання такого активу, а до складу загального річного оподатковуваного доходу платника податку включається позитивне значення загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами за наслідками такого звітного (податкового) року.

Отже загальна сума витрат позивача на придбання інвестиційного активу (93 200 000 грн) (внесення майна у статутний капітал) перевищують дохід від продажу 50% частки в статутному капіталі (46 600 000 грн), що спростовує виникнення інвестиційного прибутку, як об`єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб.

Таким чином, висновки контролюючого органу, що задекларовані інвестиційні витрати за 2019 2020 роки у загальній сумі 46 600 000,00 грн, що пов`язані з продажом частки в статутному капіталі ТОВ ТІБОУН документально не підтверджені, спростовуються належними доказами, що містяться в матеріалах справи, такі висновки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, отже прийняте Головним управлінням ДПС у м. Києві податкове повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3 не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та пропорційності, визначеним статтею 2 КАС України, що є підставою для визнання такого рішення протиправними і його скасування.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3.

Пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками військового збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 ПК України, а саме фізична особа - резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент (підпункт 1.1 пункт 161 підрозділ 10 розділу XX Перехідних Положень ПК України).

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу (підпункт 1.2 пункт 161 підрозділ 10 розділу XX Перехідних Положень ПК України), до яких відноситься, зокрема, інвестиційний прибуток.

Відповідно підпункту 1.4 пункт 16-1 підрозділ 10 розділу XX Перехідних Положень ПК України, нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Згідно з підпунктом 1.5 пунктом 161 підрозділ 10 розділу XX Перехідних Положень Податкового кодексу України, відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що висновки ГУ ДПС у м. Києві про заниження позивачем суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, обов`язок щодо сплати військового збору був визначений відповідачем безпідставно, а отже податкове повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3.

За змістом норм п. 176.1 ст. 176 ПК України платники податку зобов`язані, зокрема:

а) вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку. Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику;

б) отримувати та зберігати протягом строку давності, встановленого цим Кодексом, документи первинного обліку, в тому числі на підставі яких визначаються витрати при розрахунку інвестиційного прибутку та формується податкова знижка платника податку;

в) подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов`язковим. На вимогу контролюючого органу та в межах його повноважень, визначених законодавством, платники податку зобов`язані пред`являти документи і відомості, пов`язані з виникненням доходу або права на отримання податкової знижки, обчисленням і сплатою податку, та підтверджувати необхідними документами достовірність відомостей, зазначених у податковій декларації з цього податку.

При цьому, відповідно до п. 177.10 ст. 177 ПК України обов`язок щодо ведення книги обліку доходів і витрат встановлений цим Кодексом лише для фізичних осіб - підприємців.

Наказом Міністерства фінансів України № 591 від 23.06.2017 затверджено форму Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу та Порядку ведення обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу (далі Порядок № 591).

За висновками акта перевірки, позивачем не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, чим порушено п.п. «а» п.176.1 ст.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 Кодексу.

Відповідачем не заперечується, що подання позивачем податкових декларацій з додатком Ф1 за 2019 та 2020 роки було здійснено ним не на виконання обов`язку визначеного Податковим кодексом України у зв`язку із наявністю підстав для обов`язкового подання податкових декларацій, а у зв`язку із реалізацією позивачем його добровільного права на подання такої декларації та декларування проведених операцій з відчуження інвестиційних активів, внаслідок яких у позивача не виник інвестиційний прибуток/прибуток, який необхідно задекларувати.

Також позивач у перевіряємий період перебував на податковому обліку в органі ДПС як фізична особа, а не особа зі статусом підприємця.

Таким чином, висновки акта перевірки про порушення позивачем вимог п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, пп. «а» п. 176.1 ст. 176 ПК України у зв`язку із неподанням ним до перевірки книги обліку доходів і витрат не відповідають дійсним обставинам справи, є безпідставними, оскільки обов`язок подання позивачем Книги обліку доходів і витрат у позивача не виник.

Наведене у свою чергу свідчить про протиправність прийнятого ГУ ДПС у м. Києві податкового повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3 та необхідність скасування такого у судовому порядку.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 28.08.2025 №3.

Відповідно до п.73.3 ст.73 ПК України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про надання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Підпунктом пп.73.3.3 п.73.3 ст.73 ПК України визначено, що платники податків та інші суб`єкти інформаційних відносин зобов`язані надавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження (крім проведення зустрічної звірки) протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом), у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 121.2 статті 121 ПК України ненадання відповіді на запит, неподання або подання не в повному обсязі платником податків, фінансовим агентом або іншою особою документів чи іншої інформації на запит контролюючого органу, надісланий відповідно до підстав, передбачених підпунктами 6-8 підпункту 73.3.1 пункту 73.3 статті 73 Кодексу, - тягне за собою накладення штрафу у 5 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, за кожний такий факт.

Неподання або подання не в повному обсязі платником податків документів чи іншої інформації на запит контролюючого органу в інших випадках, передбачених статтею 73 Кодексу, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, за кожний такий факт.

Відповідач зазначає, на листи ГУ ДПС у м. Києві від 04.03.2021 №3191/І/26-15-24-02-20, від 23.03.2021 №4569/І/26-15-24-02-20, щодо надання інформації та документальних підтверджень стосовно задекларованих відомостей у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2019 -2020р., фізичною особою ОСОБА_1 відповідь та інформація не надано.

Також, як зазначає відповідач, Головним управлінням ДПС у м. Києві направлено лист від 31.03.2025 №8376/Ж12/26-15-24-02-03-07 фізичній особі ОСОБА_1 про надання пояснень та документальних підтверджень стосовно задекларованих відомостей у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2019, 2020р., на який також відповідь та документи не надано. Під час перевірки платнику податків ОСОБА_1 направлено запит від 14.07.2025 №1/26-15-24-02-03-07 про надання пояснень та документальних підтверджень щодо задекларованих інвестиційних витрат в деклараціях про майновий стан і доходи за 2019 - 2020 роки.

За висновками акта перевірки, фізичною особою ОСОБА_1 на лист від 31.03.2025 №8376/Ж12/26-15- 24-02-03-07 та на запит від 14.07.2025 №1/26-15-24-02-03-07, а також до перевірки не надано документи, про що складено Акт про ненадання документів № 6943/Ж6/26-15-24-02-03 від 18.07.2025.

Отже, за висновками перевіряючих, платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 не надано відповідь на запит ГУ ДПС у м. Києві, чим порушено вимоги п.п.73.3.3 п.73.3 ст.73 Податкового кодексу України.

Натомість позивач вказує на те, що запит не отримував, акцентує, що на момент направлення ГУ ДПС у м. Києві листа від 31.03.2025 №8376/Ж12/26-15-24-02-03-07, у розпорядженні ГУ ДПС у м. Києві були наявні всі документи про придбання інвестиційного активу/його відчуження (надані листом ТОВ КУА БІЗНЕС-ГАРАНТ, що діє від імені та в інтересах АТ ЗНВКІФ ІНВЕСТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП №112/2209-21л від 22.09.2021, №113/2209-21л від 22.09.2021) необхідні для проведення перевірки сумнівів контролюючого органу, про що зазначено в Акті перевірки (сторінка 2-3 Акту), а отже потреба в отриманні ідентичного пакету документів через 4 роки після отримання попереднього була відсутня.

Також, позивач посилається на те, в оскаржуваному рішенні-повідомленні, контролюючим органом не зазначено жодних обставин вчинення правопорушення, та не наведено на який письмовий запит платником податків не надано відповіді, що кваліфіковано контролюючим органом як правопорушення та за що застосовано штрафну санкцію.

Оцінюючі такі доводи сторін, суд зазначає, що сам факт ненадання позивачем відповіді на запит контролюючого органу є порушенням пп.73.3.3 п.73.3 ст.73 ПК України, за яке передбачена відповідальність пунктом 121.2 статті 121 ПК України, незалежно від наявності або відсутності у позивача запитуваних документів чи взагалі від наявності таких відносин.

Проаналізувавши зміст запиту, суд зазначає, надісланий запит містив необхідні реквізити та інформацію, передбачену статтею 73 Податкового кодексу України, у тому числі покликання на підстави надіслання запиту (пп. 73.3.1 п. 73.3 ст. 73 Кодексу).

Також, до відзиву відповідачем долучено докази направлення запиту рекомендованим поштовим відправленням на податкову адресу позивача, зауважень щодо правильності та належності такої адреси позивачу позивачем не надано.

Посилання позивача на відсутність вказівки у податковому повідомленні-рішенні на обставини вчинення правопорушення, конкретизації запиту, на який платником податків не надано відповіді, суд відхиляє, оскільки такі обставини наведені в акті перевірки і не спростовують факту наявності з боку порушення, передбаченого пп.73.3.3 п.73.3 ст.73 ПК України.

Суд враховує, наявність формальних недоліків в оформленні податкового повідомлення-рішення не може слугувати самостійною підставою для звільнення платника податків від відповідальності за податкове правопорушення. Скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу стабільності та справедливості.

Отже, контролюючим органом доведено порушення позивачем вимог підпункту 73.3.3 пункту 73.3 статті 73 Податкового кодексу України в частині ненадання відповіді на обов`язковий запит податкового органу, що стало підставою для застосування до позивача штрафних санкцій в сумі 8000,00 грн, а відтак, має логічним наслідком відмову від задоволення позову в цій частині позовних вимог.

У даній справі суд, діючи в межах позовних вимог, з огляду на завдання суду та унормовані частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України принципи адміністративного судочинства, зокрема, принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, суд враховує необхідність встановлення правової природи правовідносин сторін на підставі належно доведених сторонами обставин, в результаті чого визначається норма права, що підлягає застосуванню. Такі повноваження суду носять імперативний характер, що означає обов`язок суду надати правову кваліфікацію відносинам та визначити релевантну норму.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).

Відповідно до ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ураховуючи викладене вище, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За подання даного адміністративного позову до суду позивачем було сплачено за реквізитами Київського окружного адміністративного суду судовий збір в сумі 12112,00 грн, який в силу положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає відшкодуванню на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 28.08.2025 № 3, № 3, № 3.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 12112,00 грн (дванадцять тисяч сто дванадцять гривень 00 коп.) стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жукова Є.О.