Справа № 580/14094/25
Суддя: Петро ПАЛАМАР
Дата ухвалення: 2026-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року справа № 580/14094/25
м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Паламаря П.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулася Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) з адміністративним позовом до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) в якій позивач просить стягнути матеріальну шкоду в розмірі 43753,57 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, представником позивача зазначено, що відповідач з 31.10.2023 проходив військову службу у позивача. 24.11.2023 було встановлено факт відсутності техніка-водія групи зв`язку третього відділу прикордонної служби (тип С) солдата ОСОБА_1 . Відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону «Про результати службового розслідування» від 29.03.2024 №1329-АГ та висновку службового розслідування від 28.03.2024 №04.4/159/24-Вн, по факту виявлення відсутності техніка-водія групи зв`язку третього відділу прикордонної служби (тип С) третьої прикордонної комендатури швидкого реагування солдата ОСОБА_1 - являється підтвердженим. Відповідно до відомості №31 щодо визначення залишкової вартості військового майна на утримання коштів за втрачене майно солдатом ОСОБА_1 на 26.03.2024 на загальну суму 42 753, 57 грн. Станом на грудень 2025 року шкода завдана військовій частині солдатом ОСОБА_1 без належної на те правової підстави, складає 43753,57 грн. Відтак, старший солдат ОСОБА_1 у період з 24.11.2023 по теперішній час відсутній на військовій службі без поважних причин, документи які підтверджували б правомірність відсутності його на військовій службі до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону не надходили, отже останній є недобросовісним набувачем, а тому завданий збиток у сумі 43753,57 грн, повин бути стягнутий у судовому порядку. Недобросовісність набувача, в даному випадку солдата ОСОБА_1 підтверджується висновком службового розслідування за фактом самовільного залишення 24.11.2023 пункту постійної дислокації підрозділу. На теперішній час військовослужбовцем добровільно не відшкодовано завдану шкоду державі у сумі 43 753,57 грн.

Ухвалою суду від 26.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Рекомендоване поштове відправлення із копією ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття спрощеного позовного провадження в адміністративній справі від 26.12.2025 направлено відповідачу за адресою реєстрації (витяг з Єдиного державного демографічного реєстру №2172727 від 24.12.2025): АДРЕСА_3 , однак повернуто до суду 26.01.2026 без вручення.

Приписами Кодексу адміністративного судочинства України не врегульовано наслідки повернення рекомендованого поштового відправлення із копією ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття спрощеного позовного провадження в адміністративній справі.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

З огляду на зазначені приписи суд застосовує частину 11 статті 126 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Беручи до уваги, що відповідач не отримав копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття спрощеного позовного провадження в адміністративній справі від 26.12.2025 з незалежних від суду причин, вважається що копія ухвали отримана відповідачем належним чином.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 31.10.2023 №774-ОС, зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зарахованого наказом Державної прикордонної служби України від 05.10.2023 №1419-ОС у розпорядження начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону, який прибув для подальшого проходження військової служби з НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, з 31.10.2023.

З метою з`ясування причин та обставин факту виявлення відсутності техніка-водія групи зв`язку третього відділу прикордонної служби (тип С) третьої прикордонної комендатури швидкого реагування солдата ОСОБА_1 (П-074548), викладеного в рапорті начальника відділу кадрів майора Миколи Сала від 06.03.2024 №08/14827/24-Вн, у відповідності до вимог статті 85 дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Державній прикордонній службі України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08.11.2021 №815, зареєстрованим Міністерством юстиції України від 14.01.2022 року № 39/37375, наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 07.03.2024 №943-АГ призначено службове розслідування.

Згідно наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 29.03.2024 №1329-АГ «Про результати службового розслідування» за результатами службового розслідування:

1. Факт відсутності техніка - водія групи зв`язку третього відділу прикордонної служби третьої прикордонної комендатури швидкого реагування солдата ОСОБА_1 24.11.2023 під час контрольного шикування особового складу третього відділу прикордонної служби (тип С) третьої прикордонної комендатури швидкого реагування поблизу населеного пункту АДРЕСА_4 , відповідно до рапорту начальника відділу кадрів майора Миколи Сала від 06.03.2024 року №08/14827/24-Вн та рапорту коменданта третьої прикордонної комендатури швидкого реагування від 07.03.2024 №22.3/14939/23-Вп підтверджується. Місце перебування та місце знаходження солдата ОСОБА_1 не відоме та встановити не вдалося. Тому слід вважати, що факт відсутності солдата ОСОБА_1 в підрозділі третьої прикордонної комендатури швидкого реагування та загалом в НОМЕР_2 мобільному прикордонному загоні - підтверджується з 24.11.2023.

2. В діях солдата ОСОБА_1 , вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального Кодексу України, а саме: самовільне залишення військової частини або місця служби, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.

3. Між умисними неправомірними діями солдата ОСОБА_1 та їх наслідками є прямий причинний зв`язок.

4. До підрозділів НОМЕР_2 мобільного загону на момент завершення службового розслідування солдат ОСОБА_1 не повернувся, місце його перебування не відоме.

5. Діями військовослужбовця, який вчинив кримінальне правопорушення, завдано матеріальну шкоду державі шляхом створення нестачі, сума з урахуванням кратності становить 42753, 57 (сорок дві тисячі сімсот п`ятдесят три грн. 57 коп.) у вигляді не повернутого майна.

Відповідно до відомості щодо визначення залишкової вартості військового майна на утримання коштів за втрачене майно солдатом ОСОБА_2 на 26.03.2024 на загальну суму 42753,57, а саме:

- костюм вітрозахисний, 1 шт., загальною вартістю 1 626,66 грн;

- рукавиці тактичні, 1 шт., загальною вартістю 1 475,65 грн;

- жилет захисний з 4 магазинами системи molle та багатоцільовою сумкою, 1 шт., загальною вартістю 5 283,33 грн;

- пластини до бронежилета, 2 шт., загальною вартістю 13 209, 70 грн;

- рюкзак бойовий індивідуальний MIL-TEX 36 л, 1 шт., загальною вартістю 1 698, 66 грн;

- мішок спальний, 1 шт., загальною вартістю 1 479, 66 грн;

- налокітники, 1 шт., загальною вартістю 576, 46 грн;

- наколінники, 1 шт., загальною вартістю 576, 46;

- маска балістична середня, 1 шт., загальною вартістю 625,33;

- шолом АЕНХ, 1 шт., загальною вартістю 15 963, 30 грн;

- килим польовий ізоляційний, 1 шт., загальною вартістю 238, 33 грн.

До місця проходження служби старший солдат ОСОБА_1 не повернувся, матеріальну шкоду, завдану державі своїми неправомірними (протиправними) діями, що полягають у самовільному залишенні місця постійної дислокації підрозділу, не відшкодував. Враховуючи викладене вище, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі-Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 4 статті 2 Закону 2232-ХІІ передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пунктів 2, 5 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 громадяни проходять військову службу в Держприкордонслужбі (далі - військова служба) в добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом. Громадяни, які вступили на військову службу за контрактом, за направленням або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі-Статут).

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини) (частина 2 вступу Статуту).

Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (частина 4 вступу Статуту).

Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту).

Згідно з статтями 26 та 27 Статуту залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Згідно з частиною 3 статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України».

Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та деяких інших осіб» від 03.10.2019 №160-ІХ (далі- Закон №160-ІХ) визначено підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності;

Пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Статтею 3 Закону №160-ІХ передбачено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом (частина 4 статті 3 Закону №160-ІХ).

Згідно з статтею 4 Закону №160-ІХ особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Відповідно до статті 5 Закону №160-ІХ особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

Командир (начальник), який своїм рішенням чи бездіяльністю порушив установлений порядок обліку, зберігання, використання військового та іншого майна або не вжив належних заходів, передбачених законодавством, щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню, іншому незаконному витрачанню військового та іншого майна, внаслідок чого було завдано шкоду, або щодо притягнення винних осіб до матеріальної відповідальності, несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб.

Розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, визначається на день видання наказу про притягнення особи до обмеженої матеріальної відповідальності.

Положеннями статті 6 Закону №160-ІХ передбачено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:

1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;

2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;

3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;

4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;

5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до статті 8 Закону №160-IX притягненню особи до матеріальної відповідальності передує проведення службового розслідування.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону №160-IX відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.

Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника).

Частиною 2 статті 10 Закону №160-IX передбачено, що особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті.

Згідно з частиною 4 статті 10 №160-IX відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування.

Частиною 1 статті 11 Закону №160-IX встановлено, що уразі переведення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, до іншого місця служби чи зарахування в розпорядження відповідного командира (начальника) до повного відшкодування завданої нею шкоди стягнення сум завданої шкоди здійснюється за новим місцем служби чи місцем перебування в розпорядженні.

Відповідно до статті 12 Закону №160-IX у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

З викладених норм права суд висновує, що військовослужбовці притягують до матеріальної відповідальності за завдані державі збитку, зокрема, у зв`язку із неналежним виконанням обов`язків військової служби або службових обов`язків. Факт завданої шкоди, протиправної поведінки особи, причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою та вину особи в завданні шкоди встановлюються під час проведення службового розслідування.

У разі відмови військовослужбовця від добровільного відшкодування завданої шкоди, стягнення такої здійснюється в судовому порядку.

При цьому, суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у справі №636/93/14-ц виснувала, що у разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

Суд встановив, що згідно наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 29.03.2024 №1329-АГ «Про результати службового розслідування» за результатами службового розслідування, проведеного відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 07.03.2024 №943-АГ «Про призначення службового розслідування», з метою з`ясування причин та обставин факту виявлення відсутності техніка-водія групи зв`язку третього відділу прикордонної служби (тип С) третьої прикордонної комендатури швидкого реагування солдата ОСОБА_1 , факт відсутності останнього з 24.11.2023 в підрозділі третьої прикордонної комендатури швидкого реагування та загалом в НОМЕР_2 мобільному прикордонному загоні підтверджено.

Також встановлено, що в діях солдата ОСОБА_1 , вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального Кодексу України, а саме: самовільне залишення військової частини або місця служби, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану та такими діями завдано матеріальну шкоду державі шляхом створення нестачі, сума з урахуванням кратності становить 42753, 57 (сорок дві тисячі сімсот п`ятдесят три грн. 57 коп.) у вигляді не повернутого майна.

При цьому, суд зауважує, що у справі відсутні докази оскарження, скасування результатів службового розслідування та наказу від 29.03.2024 №1329-АГ «Про результати службового розслідування».

Відповідно до відомості щодо визначення залишкової вартості військового майна на утримання коштів за втрачене майно солдатом ОСОБА_2 на 26.03.2024 на загальну суму 42753,57 грн.

Однак станом на день розгляду справи до суду не надано доказів сплати відповідачем зазначеної суми відшкодування.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача завданих державі збитків є обґрунтованими, а тому такі слід задовольнити.

Разом із тим суд зазначає, що позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 43753,57 грн, однак суд зауважує, що позивач не надав доказів заподіяння відповідачем матеріальної шкоди на суму 43753,57 грн, тоді як підтвердженим матеріалами справи розміром матеріальної шкоди є саме сума 42753,57 грн.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням зазначеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд доходить до висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Відповідно до частини 2 статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, однак у справі відсутні докази понесення позивачем витрат пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір), стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 6, 9, 14, 242-245, 255, 295, 370 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) майнову шкоду завдану державі у сумі 42753 (сорок дві тисячі сімсот п`ятдесят три) грн 57 коп. у вигляді неповернутого майна.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Петро ПАЛАМАР