Справа № 520/32678/25
Суддя: Лук'яненко М.О.
Дата ухвалення: 2026-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 р. № 520/32678/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марини Лук`яненко, розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом, в якому просить суд:

1. визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (код ЄДРПОУ - 42098368) під час перерахунку пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) здійсненого у жовтні 2025 року на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 року по справі №520/23123/24 щодо застосування з 01.02.2020 року, 01.02.2021 року, 01.02.2022 року, 01.02.2023 року та 01.11.2025 року обмеження максимальним розміром його пенсії з урахуванням надбавок, цільової грошової допомоги та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, у тому числі з врахуванням індексацій;

2. зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (код ЄДРПОУ - 42098368) здійснювати з 01.02.2020 року, 01.02.2021 року, 01.02.2022 року, 01.02.2023 року, 01.11.2025 року та в подальшому нарахування та виплату щомісячного пенсійного забезпечення ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ), з урахуванням надбавок, цільової грошової допомоги та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством, у тому числі з врахуванням індексацій у повному обсязі без обмеження максимальним розміром та провести виплату різниці з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем протиправно обмежено максимальним розміром пенсійні виплати з 01.02.2020, 01.02.2021, 01.02.2022, 01.02.2023 та 01.11.2025, що порушує його права. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 17.12.2025 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в зазначеній справі.

Адміністративний позов направлено на адресу відповідача у відповідності до норм чинного законодавства та доставлено до електронного кабінету останнього 16.12.2025, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного листа. Також, ухвалу суду від 17.12.2025 направлено та доставлено до електронного кабінету відповідача в той же день, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою.

Проте, відзиву на позов у встановлений судом строк до канцелярії суду не надходило, причин поважності його неподання відповідачем не повідомлено.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно із положеннями п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Отже, враховуючи вищевикладене, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

Позивач є пенсіонером та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві, отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-ХІІ з 12.05.2019 у розмірі 70% грошового забезпечення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 по справі №520/23123/24, яке набрало законної сили 29.08.2025, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо нездійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2020, 01.02.2021, 01.02.2022 та 01.02.2023 на підставі довідок від 16.05.2024 №№27/13/4-1801, 27/13/4-1802, 27/13/4-1803, 27/13/4-1804 про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023 відповідно із зазначенням відомостей про розміри щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення та премії, виданих Головним управлінням Національної гвардії України, та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити з 01.02.2020, 01.02.2021, 01.02.2022 та 01.02.2023 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням основних та додаткових видів грошового забезпечення, включених до довідок Головного управління Національної гвардії України від 16.05.2024 №№27/13/4-1801, 27/13/4-1802, 27/13/4-1803, 27/13/4-1804 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023 відповідно та провести виплату різниці з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем у жовтні 2025 року проведено перерахунок пенсії позивача.

Так, згідно наявної в матеріалах справи довідки про доходи, сформованої засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України, за № 9884 8584 1817 2827, з 01.01.2020 по 30.06.2020 позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 16380,00 грн. Станом на 01.01.2020 по 30.06.2020 розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, становив 1638,00 грн., тобто позивачу виплачувалась пенсія із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З 01.07.2020 по 30.11.2020 позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 17120,00 грн. Станом на вказаний період розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, становив 1712,00 грн. Тобто, пенсійна виплата позивачу знову була обмежена максимальним розміром.

З 01.12.2020 по 30.06.2021 позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 17690,00 грн. Станом на вказаний період розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, становив 1769,00 грн., тобто позивачу виплачувалась пенсія із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З 01.07.2021 по 30.11.2021 позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 18540,00 грн. Станом на вказаний період розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, становив 1854,00 грн. Пенсія позивачу виплачувалась із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З 01.12.2021 по 30.06.2022 позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 19340,00 грн. Станом на вказаний період розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, становив 1934,00 грн. Отже, пенсія позивачу виплачувалась із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З 01.07.2022 по 30.11.2022 позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 20270,00 грн. Станом на вказаний період розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, становив 2027,00 грн. Отже, пенсія позивачу виплачувалась із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З 01.12.2022 по 31.12.2023 позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 20930,00 грн. Станом на вказаний період розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, становив 2093,00 грн., що також свідчить про обмеження пенсійної виплати максимальним розміром.

З урахуванням виплаченого, обмеження розміру позивача максимальним розміром носить тривалий характер.

15.10.2025 позивач звернувся на адресу відповідача із запитом щодо надання інформації, чи проводився перерахунок пенсії позивача на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 по справі №520/23123/24, та надання копій протоколів перерахунку, надавши відповідь на адресу електронної пошти.

Листом від 24.10.2025 №2600-0202-8/186977 відповідач повідомив про відсутність можливості надання відповіді позивачу на вказану адресу електронної пошти, з огляду на те, що запитувана інформація належить до персональних даних та конфіденційної інформації, тож на виконання абзацу 8 пункту 10 Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 №13-1, відповідь надіслана засобами поштового зв`язку.

Натомість, означеної відповіді матеріали справи не містять. За твердженням позивача, станом на дату звернення до суду із зазначеним позовом, відповіді від Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві засобами поштового зв`язку він так і не отримав.

Позивач не погоджується з діями відповідача щодо обмеження максимальним розміром пенсії з 01.07.2021, 01.03.2022, 01.03.2023, 01.03.2024 та з 01.01.2025, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-ХІІ.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 №3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до, зокрема, Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до, зокрема, Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", не може перевищувати 10740 гривень.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону №3668-VI, обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Згідно з п. 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII, дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 01.01.2016 року.

Верховний Суд у постанові по справі №620/3297/18 від 06.12.2022 дійшов наступного правового висновку.

"Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом № 3668-VI, який набрав законної сили 01.10.2011.

Відповідно до положень статті 2 Закону № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13.10.1995 «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Водночас Законом № 3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016.

Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016, яким визнав таким, що не відповідає статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України зазначив, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI.

Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ) прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.

Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.

При цьому положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом №2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону № 3668-VI.

Оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, колегія суддів Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI."

Такий правовий висновок міститься також у постанові Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 400/2085/19.

Відповідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, Конституційний Суд України, Рішенням № 7-р(ІІ)2022 від 12.10.2022 року, визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) та втрачають чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, приписи статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 8 липня 2011 року № 3668-VI зі змінами, що поширюють свою дію на Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, в тім, що вони не забезпечують соціальних гарантій високого рівня, які випливають зі спеціального юридичного статусу громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії Російської Федерації проти України, розпочатої в лютому 2014 року.

У спірних правовідносинах, позивачу проведено перерахунок пенсії з 01.02.2020, з 01.0.2021, з 01.02.2022 та з 01.02.2023, на виконання рішення суду по справі №520/23123/24 від 29.07.2025.

Судовим розглядом встановлено, що 01.01.2020 по 30.06.2020 позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 16380,00 грн., із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З 01.07.2020 по 30.11.2020 позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 17120,00 грн. із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З 01.12.2020 по 30.06.2021 позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 17690,00 грн., із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З 01.07.2021 по 30.11.2021 позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 18540,00 грн., із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З 01.12.2021 по 30.06.2022 позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 19340,00 грн., із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З 01.07.2022 по 30.11.2022 позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 20270,00 грн., із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З 01.12.2022 по 31.12.2023 позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 20930,00 грн., із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Отже, з огляду на викладене, відповідачем протиправно застосовано обмеження максимальним розміром пенсії після проведення перерахунку пенсії з 01.02.2020.

Таким чином, враховуючи заявлені позовні вимоги, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (код ЄДРПОУ - 42098368) під час перерахунку пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) щодо застосування з 01.02.2020 року, 01.02.2021 року, 01.02.2022 року, 01.02.2023 року та 01.11.2025 року обмеження максимальним розміром його пенсії та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (код ЄДРПОУ - 42098368) здійснити з 01.02.2020 року, 01.02.2021 року, 01.02.2022 року, 01.02.2023 року, 01.11.2025 року нарахування та виплату щомісячного пенсійного забезпечення ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) без обмеження максимальним розміром та провести виплату різниці з урахуванням раніше виплачених сум.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснювати перерахунок пенсії в подальшому, з урахуванням надбавок, цільової грошової допомоги та інших доплат до пенсій, у тому числі, з врахуванням індексацій у повному обсязі, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Тобто, в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

З огляду на наведене, вказані позовні вимоги є такими, що спрямовані на майбутнє, тобто на відносини, щодо яких на даний момент відсутні докази того, що вони будуть порушені суб`єктом владних повноважень, оскільки предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивача.

Верховний Суд України, розглядаючи справу № 21-438а12, у своїй постанові від 26 березня 2013 року прийшов до правового висновку про те, що відповідно до ч. 1 статті 2, п.п. 6, 8 ч. 1 статті 3, ч. 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивачів.

За таких обставин, суд зазначає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені в ході розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 139, 205, 242-246, 250, 255, 257-263, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (код ЄДРПОУ - 42098368) під час перерахунку пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) щодо застосування з 01.02.2020 року, 01.02.2021 року, 01.02.2022 року, 01.02.2023 року та 01.11.2025 року обмеження максимальним розміром його пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (код ЄДРПОУ - 42098368) здійснити з 01.02.2020 року, 01.02.2021 року, 01.02.2022 року, 01.02.2023 року, 01.11.2025 року нарахування та виплату щомісячного пенсійного забезпечення ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) без обмеження максимальним розміром та провести виплату різниці з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Повний текст рішення виготовлено та підписано - 26.03.2026, з урахуванням наявності безпечних умов для життя та здоров`я учасників процесу, суддів та працівників суду.

Суддя Марина Лук`яненко