Справа № 520/4683/26
Суддя: Садова М.І.
Дата ухвалення: 2026-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

27 березня 2026 року Справа № 520/4683/26

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садової М. І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Харкові заяву товариства з обмеженою відповідальністю АВТОФАСТЕРА ЛТД про забезпечення позову у справі № 520/4683/26,

у с т а н о в и в :

Позивачем подано до суду адміністративний позов до Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови.

Ухвалою суду від 05.03.2026 відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОФАСТЕРА ЛТД" до Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови.

Ухвалою суду від 09.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

25.03.2026 позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа постанови Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про накладення штрафу від 24 лютого 2026 року № 012 щодо Товариства з обмеженою відповідальністю Автофастера ЛТД (), яке здійснюється Основ`янсько-Слобідським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні № 80594606 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 520/4683/26.

В обґрунтування заяви посилається на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист порушених прав. Зокрема, позивач вказує на те, що після відкриття провадження 16 березня 2026 року Управлінням було направлено постанову на примусове виконання, у зв`язку з чим відкрито виконавче провадження № 80594606 та накладено арешт на кошти. Позивач стверджує, що такі дії створюють реальні перешкоди у здійсненні господарської діяльності, виконанні фінансових зобов`язань перед державою та контрагентами, виплаті заробітної плати працівникам. Позивач також наголошує на особливому статусі підприємства як критично важливого суб`єкта господарювання, яке діє в умовах воєнного стану на території міста Харкова регіону, що систематично зазнає ракетних та артилерійських обстрілів. На думку позивача, будь-яке блокування рахунків матиме критичні наслідки для виробничих і логістичних процесів, ділової репутації, виконання договірних зобов`язань та стабільності економіки в цілому. Позивач просить суд вжити заходів щодо забезпечення позову та зупинити стягнення на підставі виконавчих документів до вирішення справи по суті. Просить заяву задовольнити.

Оскільки суддя перебувала на навчанні, розгляд заяви здійснюється в перші дні після навчання.

Розгляд заяви про забезпечення позову здійснюється без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження у відповідності до ч. 1 ст. 154 КАС України та фіксування розгляду справи за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється згідно з ч. 1 ст. 229 КАС України.

Дослідивши доводи заяви про забезпечення позову та перевіривши їх доказами, приходжу наступного.

Інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Суд зауважує, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 03 травня 2023 року у справі № 640/15534/22).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено шляхом зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 640/6840/20 та від 16.01.2023 у справі № 640/1995/22.

Законом України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що за заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Відповідну до п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій виключно в разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Із матеріалів справи убачається, що позивач оскаржує постанову відповідача про накладення штрафу від 24.02.2026 №012.

24.03.2026 головним державним виконавцем Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Дудкою Анатолієм Анатолійовичем, розглянуто заява про примусове виконання постанова № 012 виданої 24.02.2026 відділом державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській області про стягнення з позивача штрафу 102000,00 грн та прийнято постанові про відкриття виконавчого провадження № 80594606.

24.03.2026 головним державним виконавцем Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Дудкою Анатолієм Анатолійовичем прийнято постанову про арешт коштів у межах виконавчого провадження № 80594606. Накласти арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику (позивачу у справі).

Відповідно до частини 4 статті 150 КАС України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Разом із тим, згідно з постанов Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" та Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 06.03.2008 №2 "Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ", при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Суд відмічає, що позивачем наведено обставини необхідності вжиття заходів забезпечення позову, які на думку суду, не є достатньо обґрунтованими для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову визначеним позивачем шляхом, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про існування очевидної об`єктивної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, неможливості захисту цих прав, свобод та інтересів без вжиття таких заходів.

До заяви про забезпечення позову заявником не додано відомостей, з яких убачається, що державним виконавцем у межах виконавчого провадження № 80594606 було стягнуто чи вчинено дії щодо стягнення в примусовому порядку із відкритих на ім`я позивача банківських рахунків грошові кошти в на будь-яку суму у межах цього виконавчого провадження, що унеможливило виконання позивачем перед контрагентами чи державою взятих на себе зобов`язань.

Даний факт свідчить про відсутність загрози завдання позивачеві шкоди або збитків внаслідок примусового виконання постанови від 24.02.2026 №012 на момент розгляду заяви про забезпечення позову.

Разом із тим, позивач наводить доводи про те, що стягнення у межах виконавчого провадження вплине на виплату заробітної плати працівників підприємства, однак доказів цього суд не надає.

Відповідно д п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Згідно з ч. 3 ст. 52 цього Закону не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Окрім цього суд відмічає, що постановою про арешт коштів від 24.03.2026 накладено арешт на грошові кошти позивача, окрім коштів, які містяться на спеціальних рахунках у відповідності до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Так у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2019 року у справі № 200/3887/19-а не підтримано висновок судів про забезпечення позову з тих мотивів, що державний виконавець, здійснюючи примусове виконання відповідного виконавчого документа, уповноважений накладати арешт на кошти та/або майно боржника лише у межах суми стягнення. Решта ж коштів та інших матеріальних активів залишається у вільному розпорядженні боржника, який за їх рахунок може безперешкодно провадити свою господарську діяльність, забезпечувати виконання своїх договірних та інших зобов`язань, виплачувати заробітну плату тощо. При вирішенні подібних заяв необхідним є надання відомостей щодо поточних фінансових показників суб`єкта господарювання, обсягу оборотних коштів (активів), розміру грошових коштів, розміщених, в тому числі на банківських рахунках, інформацію про наявність або відсутність інших активів тощо. В контексті цього суди повинні перевіряти, чи володів заявник фінансовими можливостями, з урахуванням сум штрафів, визначених у спірних постановах, достатніми для нормального функціонування товариства і здійснення ним господарської діяльності. Отже, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини такого звернення, у зв`язку із чим, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Тобто, заявник повинен надати суду належні та допустимі докази наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі та неможливості захисту прав, свобод та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову.

З огляду на викладене суд критично оцінює наведені доводи позивача про те, що накладення арешту на кошти боржника унеможливить виплату заробітної плати працівника підприємства, адже доказів того, що накладено арешт на кошти, які знаходяться на рахунках з яких здійснюється оплата праці працівника підприємством суду не надано.

У випадку незгоди позивача із постановами державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів боржника у межах вищевказаних виконавчих проваджень, позивач вправі звернутись до суду із окремою позовною заявою щодо визнання протиправними та їх скасування.

Доводи позивача щодо критичного статусу підприємства, умов воєнного стану, розташування в Харкові та можливих негативних наслідків для господарської діяльності носять загальний характер і не підтверджені конкретними доказами, які б свідчили про непропорційність втручання у права позивача порівняно з публічним інтересом у своєчасному виконанні адміністративного стягнення за порушення законодавства у сфері безпеки на транспорті.

Наведені позивачем доводи, ґрунтуються на припущеннях та допускають імовірність настання негативних для позивача наслідків, однак, не підтверджені документально, що не може давати підстави для суду при вирішенні заяви про забезпечення позову оцінити такі доводи та прийняти їх до уваги, адже такі є недоведеними, з огляду на що, колегія суддів не вбачає достатніх та обґрунтованих підстав, які б вказували на необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб та за даних обставин, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, захист яких стане взагалі неможливим без вжиття таких заходів, або ж для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Суд вважає, що заявник послався лише на ймовірну загрозу ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду, ефективного захисту та поновлення порушених прав, проте не врахував, що лише наявність судового спору не може бути однозначною підставою для забезпечення позову на підставі вказаних заявником обставин, а у разі вирішення спору на користь заявника по суті спору, застосовуються відповідні правові механізми, спрямовані на відновлення попереднього становища та виконання вимог законодавства.

Суд відмічає про відсутність посилання заявника щодо реальних та актуальних наслідків на день прийняття ухвали судом обставин та доказів, що їх підтверджують для застосування підстав, визначених ст. 150 КАС України.

У такому б випадку, всі заяви про забезпечення позову, в яких наводиться ризик негативних наслідків, підлягали б задоволенню, що не узгоджується із самим інститутом забезпечення позову.

Отже, приймаючи до уваги, що позивачем не доведено та документально не підтверджено обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, що унеможливило б захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі, як і не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі,

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відсутність передбачених пунктами 1, 2 частини другої статті 150 КАС України підстав для забезпечення позову, у зв`язку із чим у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову необхідно відмовити.

Керуючись ст. 151-154, 156, 241, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

п о с т а н о в и в:

У заяві товариства з обмеженою відповідальністю АВТОФАСТЕРА ЛТД про забезпечення позову у адміністративній справі № 520/4683/26 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОФАСТЕРА ЛТД" до Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 27.03.2026.

Суддя М. І. Садова