Справа № 200/162/26
Суддя: Михайлик А.С.
Дата ухвалення: 2026-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року Справа№200/162/26

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Михайлик А.С. розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність щодо нездійснення нарахування та виплати грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років, надбавку за особливості проходження служби, премію) за період з 29.01.2020 по 26.08.2020, допомоги для оздоровлення, підйомної допомоги виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020;

зобов`язати здійснити перерахунок і виплату грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років, надбавку за особливості проходження служби, премію) за період з 29.01.2020 по 26.08.2020, допомогу для оздоровлення, підйомної допомоги виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020;

визнати протиправною бездіяльність, що полягає у невключенні до складу грошового забезпечення сум додаткової винагороди АТО/ООС, передбаченої Наказом Міністерства внутрішніх справ від 18.03.2016 №188, додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 при обчисленні розміру допомоги на оздоровлення за 2017-2019 роки;

зобов`язати здійснити перерахунок і виплату допомоги на оздоровлення за 2017-2019 роки з урахуванням сум винагороди АТО/ ООС, передбаченої Наказом Міністерства внутрішніх справ від 18.03.2016 №188, додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168;

визнати протиправною бездіяльність, що полягає у невключенні до складу грошового забезпечення сум додаткової винагороди АТО/ООС, передбаченої Наказом Міністерства внутрішніх справ від 18.03.2016 №188, при обчисленні підйомної допомоги;

зобов`язати здійснити перерахунок та виплату підйомної допомоги з урахуванням сум винагороди АТО/ООС, передбаченої Наказом Міністерства внутрішніх справ від 18.03.2016 №188;

зобов`язати нарахувати і виплати компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.

В обґрунтування позову зазначено, що під час проходження служби протягом спірного періоду розрахунок складових грошового забезпечення позивача протиправно здійснювався із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018. Позивач зазначає, що після скасування постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб, яким внесено зміни до постанов КМУ, зокрема, постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, відповідач мав керуватися положеннями попередньої редакції пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, відповідно до якого розміри окладів за військовим званням військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт.

В обґрунтування вимог про обчислення допомоги на оздоровлення за 2017-2020 роки, підйомної допомоги із врахуванням винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, розвідувального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, встановленої відповідною Інструкцією, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ від 18.03.2016 №188, позивач зазначив, що така винагорода АТО/ООС є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, відтак входить до складу вказаних складових грошового забезпечення позивача (як розрахункова величина).

У відповіді на відзив позивач зауважив, що винагорода, яка виплачувалась позивача, мала постійний характер, отже, не може вважатись одноразовою. Позивач, крім іншого, послався на те, що відповідач також має сплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, в той час як право на компенсацію особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, надав суду відзив на позов та заперечення на відповідь на відзив, в яких просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Зазначив, що позивачу під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) в період з 16.05.2017 по 26.08.2020 виплачувалось грошове забезпечення у межах виділених військовій частині НОМЕР_1 коштів, розмір грошового забезпечення визначався згідно зі статтею 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 № 558. Відповідач зауважив на правомірності застосування під час обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням позивача як розрахункову величину в період з 29.01.2020 по 28.10.2020 прожитковий мінімум для працездатних осіб, що встановлений законом на 01.01.2018, відповідно до п. 4 Постанови № 704.

Відповідач також наголосив, що архівними відомостями за 2017-2020 роки підтверджено несистематичність отримання позивачем винагороди за участь в АТО/ООС згідно з положеннями Інструкції про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, розвідувального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ від 18.03.2016 № 188. Така виплата не є виплатою сталої величини, а відтак не включається до складу місячного грошового забезпечення і спірних виплат.

Згідно з відзивом задля виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої грошового забезпечення за весь час затримки виплати необхідно встановлення таких обставин: протиправних дій чи бездіяльності з боку військової частини НОМЕР_1 ; здійснення виплати спірного доходу, що не має разового характеру, з порушенням місячного строку; затримка виплати вказаної компенсації більше ніж на місяць. Такі факти не є підтвердженими, а відтак відповідні позовні вимоги є безпідставними.

Крім цього, відповідач зауважив на пропуску позивачем строку звернення до суду.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою від 12.01.2026 відкрито провадження у справі, її призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ

Позивач, ОСОБА_1 , згідно з матеріалами справи з 16.05.2017 по 26.08.2020 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач).

За час проходження служби у період з 29.01.2020 по 26.08.2020 розмір грошового забезпечення позивача визначався відповідачем з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 (1762 грн) відповідно до внесених Постановою КМУ № 103 змін до п. 4 Постанови КМУ № 704, що не є спірним між сторонами, визнається відповідачем у відзиві.

Відповідно до відомостей про виплачене позивачу грошове забезпечення за період з червня 2017 року по грудень 2020 року позивач отримав підйомну допомогу у червні 2017 року, серпні 2020 року та допомогу на оздоровлення у вересні 2017 року, липні 2018 року, серпні 2019 року.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ, ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Частиною 1, 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній по 18.07.2022 включно) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відтак, зважаючи, що позовні вимоги стосуються обчислення грошового забезпечення за період 2017-2020 років, то строк позовної давності у даному випадку не застосовується, а підстав для залишення позову без розгляду немає.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII" відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Частинами другою, четвертою статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та має забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

З моменту набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України за змістом пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017.

Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі Постанова № 704), у первісній редакції було визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Додатки 1, 12, 13, 14 до постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

Згідно з пунктом 1 приміток Додатку 1 до Постанови № 704 посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли посадовий оклад визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень.

Відповідно до примітки Додатку 14 Постанови № 704 оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли розмір окладу визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень.

Постанова №704 набрала чинності з 01.03.2018.

На момент набрання чинності Постановою № 704, пункт 4 цієї постанови був викладений у редакції згідно з пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.".

Проте, пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103 втратив чинність у зв`язку із набранням законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, за наслідком розгляду якої суд визнав протиправним та нечинним пункт 6 Постанови КМУ № 103, яким внесено зміни до інших постанов Кабінету Міністрів України.

Тобто, з 29.01.2020, враховуючи дату ухвалення цього судового рішення, було відновлено дію пункту 4 Постанови № 704 у первісній редакції.

Водночас, 20.05.2023 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481, якою внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб.

Пунктом 2 постанови № 481 викладено абзац 1 п. 4 постанови № 704 в такій редакції: Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14..

Тобто, пункт 4 постанови № 704, у редакції з 20.05.2023 визначає встановлення фіксованої суми, з якої обчислюються розміри посадових окладів та окладів за військовим званням, та не має у цьому прив`язки до певного розміру прожиткового мінімуму.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб.

Під час розгляду і вирішення цієї справи положення п. 4 Постанови № 704 та п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України підлягають солідарному застосуванню.

Зазначені норми права та вищенаведені обставини у своїй сукупності вказують на те, що з 29.01.2020 по 19.05.2023 та з 18.06.2025 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями належало визначати шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704.

Враховуючи наведене, у період проходження позивачем служби з 29.01.2020 по 26.08.2020 для обчислення позивачу посадового окладу та окладу за військовим званням, і виплат, що обчислюються із них, відповідачу належало використовувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020.

Натомість, відповідач визнав використання ним в цей період для обчислення позивачу посадового окладу та окладу за військовим званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018 (що становив 1762 грн відповідно до Закону України Про Державний бюджет України на 2018 рік), а не встановленого законом на 1 січня поточного календарного року, що є протиправним.

Отже, підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування і невиплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 26.08.2020, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок і виплату грошового забезпечення позивача за період з 29.01.2020 по 26.08.2020, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020.

При визначенні складових грошового забезпечення, що підлягають перерахунку, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020, зокрема: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії, допомоги для оздоровлення, підйомної допомоги суд виходить із такого.

У п. 4 постанови № 704 йдеться про обчислення з прожиткового мінімуму встановленого на 1 січня відповідного року посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями.

Відтак, перерахунку підлягають саме посадовий оклад, оклад за військовим званням та ті складові грошового забезпечення і виплати, що обчислюються із посадового окладу та окладу за військовим званням.

Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558 (далі Інструкція № 558), грошове забезпечення військовослужбовців (крім курсантів Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького (далі академія) із числа осіб, які не перебували на військовій службі перед зарахуванням на навчання) складається з:

посадового окладу;

окладу за військовим званням;

щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії);

одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Місячне грошове забезпечення - грошове забезпечення, на отримання якого у відповідному місяці має право військовослужбовець згідно із чинним законодавством.

Місячне грошове забезпечення складається із:

основних видів грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням);

щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія).

Відповідно до п. 1 глави 1 розділу ІІІ Інструкції № 558 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за наявності вислуги років на військовій службі виплачується надбавка за вислугу років у відсотках до посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням.

Згідно з п. 1 глави 2 розділу ІІІ Інструкції № 558 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які проходять військову службу в органах Держприкордонслужби, виплачується надбавка за особливості проходження служби в розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років.

Відповідно до пунктами 1, 2 глави 14 розділу III Інструкції № 558 начальники (командири) органів Держприкордонслужби мають право преміювати військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів з числа осіб, які не проходили до зарахування на навчання військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менше ніж 10 відсотків посадових окладів, та економії фонду грошового забезпечення.

Розміри премії для відповідних категорій військовослужбовців органів Держприкордонслужби щороку встановлюються Адміністрацією Держприкордонслужби виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі.

Пунктами 1, 5 глави 7 розділу IV Інструкції № 558 визначено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) один раз на рік надається допомога для оздоровлення (далі - допомога) в розмірі місячного грошового забезпечення.

Розмір допомоги визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім одноразових додаткових видів та винагород), які військовослужбовець отримує за займаною ним штатною посадою на день видання наказу про надання цієї допомоги.

Відповідно до п.п. 2, 3 Інструкції про умови та порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказам Міністерства внутрішніх справ від 19.08.2016 № 848 (далі Інструкція № 848), у разі переїзду військовослужбовців на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням на навчання до вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, закладів фахової передвищої військової освіти (далі - військові навчальні заклади) та навчальних центрів (навчальних підрозділів), термін навчання в яких становить не менше шести місяців, без збереження посади за попереднім місцем військової служби або у зв`язку з передислокацією Адміністрації Держприкордонслужби, розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, регіонального управління, органу охорони державного кордону, загону морської охорони, військового навчального закладу, навчального центру (навчального підрозділу), науково-дослідної установи, підрозділу спеціального призначення, органу забезпечення Державної прикордонної служби України (далі - органи Держприкордонслужби) або підрозділу органу Держприкордонслужби, їм виплачуються:

підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена його сім`ї, який переїжджає з ним на нове місце військової служби;

добові, установлені постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» за кожний день перебування в дорозі (далі - добові) на військовослужбовця та кожного члена його сім`ї, який переїжджає разом з ним.

Розмір підйомної допомоги військовослужбовцю та членам його сім`ї обчислюється, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, установлених військовослужбовцю за новим місцем військової служби на дату, коли військовослужбовець набув право на отримання підйомної допомоги.

Таким чином, розмір надбавки за вислугу років та надбавки за особливості проходження служби залежить від розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням; розмір премії від посадових окладів; розмір допомоги для оздоровлення, підйомної допомоги від місячного грошового забезпечення (грошове забезпечення, на отримання якого у відповідному місяці особа має право), яке в свою чергу залежить від розмірів окладів.

Відтак, вказані виплати також мають обчислюватись, враховуючи прожитковий мінімум, встановлений на 1 січня поточного календарного року.

Водночас, відповідно до відомостей про виплачене позивачу грошове забезпечення протягом червня 2017 року - грудня 2020 року позивач у 2020 році не отримував допомогу для оздоровлення. Тобто, враховуючи неотримання позивачем у 2020 році допомоги для оздоровлення, підстав для її перерахунку, враховуючи прожитковий мінімум, встановлений на 01.01.2020, немає. Відтак, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Також щодо отриманої у червні 2017 року підйомної допомоги теж слід вказати, що до її обчислення не могло бути застосовано прожитковий мінімум, встановлений на 1 січня поточного календарного року, оскільки підстави для застосування такого прожиткового мінімуму для обрахунку грошового забезпечення виникла з 29.01.2020 та не існували станом на червень 2017 року.

При цьому, отримані позивачем за період з 29.01.2020 по 28.10.2020 посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, премія, підйомна допомога (отримана у серпні 2020 року) мають бути перераховані та виплачені, враховуючи прожитковий мінімум, встановлений на 01.01.2020. Отже, відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню в частині перерахунку та виплати саме цих складових грошового забезпечення.

При вирішенні позовних вимог щодо обчислення розміру допомоги на оздоровлення за 2017-2020 роки без урахування додаткової винагороди, передбаченої наказом Міністерства внутрішніх справ від 18.03.2016 №188 та додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, і обчислення підйомної допомоги без урахування додаткової винагороди, передбаченої наказом Міністерства внутрішніх справ від 18.03.2016 № 188, суд виходить з наступного.

Так, протягом 2017-2020 років позивач не отримував та не міг отримувати додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, оскільки постанову, якою встановлено її виплату, прийнято 28.02.2022, тобто після звільнення позивача з 26.08.2020. Отже, винагорода, визначена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, не могла включатись до обчислення виплат, отриманих позивачем за 2017-2020 роки, оскільки на той час її виплату не було встановлено.

Стосовно наявності/відсутності підстав для включення винагороди, передбаченої наказом Міністерства внутрішніх справ від 18.03.2016 №188, до обчислення отриманих позивачем підйомної допомоги у червні 2017 року, серпні 2020 року та допомоги на оздоровлення у вересні 2017 року, липні 2018 року, серпні 2019 року, то суд виходить з наступного.

В період отримання позивачем допомоги на оздоровлення у вересні 2017 року, липні 2018 року діяла Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 № 425 (далі Інструкція № 425), що втратила чинність із прийняттям Інструкції № 558, яка набрали чинності 10.08.2018.

Пункт 1.1 розділу I Інструкція № 425 передбачав, що до складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення;

місячне грошове забезпечення - це грошове забезпечення, на отримання якого у відповідному місяці має право військовослужбовець згідно із чинним законодавством.

До складу місячного грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати та премія);

штатна посада - посада, визначена у штаті органу Держприкордонслужби, статус якої визначається встановленим за нею найвищим військовим званням і посадовим окладом.

Відповідно до п.п. 3.7.1, 3.7.4 розділу III Інструкція № 425 військовослужбовцям один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Розмір допомоги для оздоровлення визначається, виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно із законодавством на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Пунктами 1, 5 глави 7 розділу IV Інструкції № 558, що діяла на час отримання позивачем в серпні 2019 року допомоги на оздоровлення, визначено право військовослужбовця отримати один раз на рік допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення, розмір якої визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім одноразових додаткових видів та винагород), які військовослужбовець отримує за займаною ним штатною посадою на день видання наказу про надання цієї допомоги.

Відповідно до п.п. 2, 3 Інструкції № 848 підйомна допомога виплачується з урахуванням розміру місячного грошового забезпечення та обчислюється, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

Отже, врахування під час визначення розміру допомоги для оздоровлення та підйомної допомоги одноразових додаткових видів грошових грошового забезпечення та винагород, що не мають постійного характеру, не передбачено. Так, у переліку щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що входять до складу місячного грошового забезпечення (ч. 4 п. 2 Інструкції 558) винагороди не визначені, при визначенні складових грошового забезпечення військовослужбовців до додаткових щомісячних видів грошового віднесено винагороди, які мають постійний характер (ч. 3 п. 2 Інструкції 558).

Винагорода, виплату якої встановлено наказом Міністерства внутрішніх справ від 18.03.2016 №188, отримувалась позивачем протягом 2017-2020 років, що підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями про виплачене позивачу грошове забезпечення протягом червня 2017 року-грудня 2020 року.

Відповідно пункту 3 розділу 1 Інструкції про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, розвідувального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженої наказом МВС від 18.03.2016 № 188 (далі за текстом Інструкція № 188) винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем проходження служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу начальника (командира) органу Держприкордонслужби, начальникам (командирам) органів Держприкордонслужби на підставі наказів начальників вищого рівня.

Згідно з пунктом 1 розділу 2 Інструкції № 188 військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у воєнних конфліктах чи в АТО, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильницького заволодіння зброєю, бойовою технікою, залежно від місця такої участі виплачується винагорода у розмірах, передбачених цим пунктом.

Пунктом 2 розділу 2 Інструкції № 188 визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в АТО, у разі одночасного дотримання таких умов: залучені до проведення АТО; перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу АТО; перебувають у районі проведення АТО.

Згідно з пунктами 7-9 Інструкції № 188 безпосередня участь військовослужбовців у здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні (лінії зіткнення) в районі проведення АТО та відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою підтверджується: записом у журналі службово-бойових дій (книзі прикордонної служби) прикордонного підрозділу; бойовим донесенням та рапортом керівника прикордонного підрозділу, який виконував завдання.

Крім того, підтвердними документами є:

бойовий наказ начальника органу Держприкордонслужби для виконання поставлених завдань з охорони об`єктів;

постова відомість під час охорони об`єкта (журнал службово-бойових дій), книга прикордонної служби прикордонного підрозділу.

Винагорода виплачується пропорційно часу участі в АТО чи у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі військовослужбовців у цих заходах до завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах начальників органів Держприкордонслужби.

Наведене свідчить про те, що вказана додаткова винагорода не має постійного характеру, запроваджується лише щодо певного кола осіб, розмір додаткової винагороди визначається наказами командирів (начальників) в залежності від ступені участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції.

Враховуючи вищевказане, для набуття права на отримання додаткової винагороди за участь АТО/ ООС необхідним є настання певних обставин.

Позивач зазначену винагороду отримував протягом 2017-2020 років щомісяця, водночас, у різному, а не у сталому розмірі, що свідчить про її непостійний та несистематичний характер.

Враховуючи зазначене, отримувана позивачем додаткова винагорода, передбачена Інструкцією № 188 не має постійного характеру та не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, виплачується лише за умови настання певних обставин, тому не входить до місячного грошового забезпечення.

Зважаючи, що відповідно до Інструкції № 425, Інструкції № 558 при обчисленні допомоги на оздоровлення до її обрахунку не включаються винагороди, Інструкція № 848 передбачає, що підйомна допомога виплачується з урахуванням розміру місячного грошового та не включає одноразових додаткових видів грошового забезпечення, а передбачена Інструкцією № 188 винагорода не входить до місячного грошового забезпечення, підстав для перерахунку допомоги на оздоровлення за 2017-2029 роки та підйомної допомоги, отриманої у 2017 та 2020 роках, з врахуванням винагороди, передбаченої Інструкцією № 188, немає.

Таким чином, вимоги позивача про визнання що полягає у невключенні до складу грошового забезпечення сум додаткової винагороди АТО/ООС, передбаченої Наказом Міністерства внутрішніх справ від 18.03.2016 №188, додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 при обчисленні розміру допомоги на оздоровлення за 2017-2019 роки та невключенні до складу грошового забезпечення сум додаткової винагороди АТО/ООС, передбаченої Наказом Міністерства внутрішніх справ від 18.03.2016 №188, при обчисленні підйомної допомоги і зобов`язання здійснити перерахунок та виплату вказаних виплат з урахуванням зазначеної винагороди задоволенню не підлягають.

Посилання позивача у позові на постанову Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 суд вважає безпідставними та не приймає, оскільки даний позов не містить позовних вимог про перерахунок грошового забезпечення або певних його складових із врахуванням винагороди, передбаченої постановою № 889.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі ст. 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення), сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Згідно зі ст. 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до статтею 4 зазначеного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Пунктом 2 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.

Згідно з пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Отже, положення статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 встановлюють обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості (в тому числі виплата заборгованості з індексації грошового забезпечення).

Відповідно до ст. 7 Закону № 2050-III відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства.

Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись у місяці, в якому проведено виплату заборгованості та, відповідно, невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20.

Водночас, стаття 4 Закону № 2050-ІІІ чітко встановлює, що виплата суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Тобто, заборгованість із певних виплат (доходу) у цьому випадку грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 26.08.2020, перерахованого, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого на 01.01.2020, має бути виплачена із одночасною виплатою компенсації за втрату такого доходу (така компенсація має бути виплачена у місяць виплати доходу).

Суд не заперечує право позивача на отримання компенсації втрати частини доходів, водночас, зважаючи на те, що виплату грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 26.08.2020, перерахованого, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого на 01.01.2020, станом на тепер не проведено та має бути проведено на виконання рішення в цій справі, то вимоги щодо виплати компенсації є передчасними. В суду відсутні підстави вважати, що відповідачем буде проведено в майбутньому виплату цього перерахованого грошового забезпечення без виплати компенсації втрати доходу.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 31.07.2024 у справі №480/1704/19, від 24.01.2023 у справі №200/10176/19-а, від 20.04.2023 у справі №200/11746/19-а, від 18.05.2023 у справах № 200/14129/19-а та № 200/14127/19-а.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково.

10.03.2026 від представника позивача - адвоката Матвійчук Н.Є. до суду надійшла заява про стягнення судових витрат розміром 20000 грн, що є витратами на правничу допомогу.

Відповідач надав 18.03.2026 надав заяву про зменшення судових витрат, де вказав, що вважає їх необґрунтованими, несумісними з виконаною роботою та такими, які є не пропорційними до предмету спору.

Згідно з ч. 1, п.п. 1, 2, 5 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката належать розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 КАС України).

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 5 цієї статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.ч. 6, 7 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 30 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27.03.2025 у справі №640/7638/22.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 134 постанови від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зазначила, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Водночас, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 01.02.2023 у справі № 160/19098/21.

На підтвердження витрат на правову допомогу суду надано ордер серії АН № 1779941 про надання адвокатом Мавійчук Н.Є. правничої допомоги позивачу, договір про надання правничої допомоги № 3/25 від 13.08.2025, додаткову угоду до нього від 05.01.2026, акт наданих послуг на суму 20 000 грн (де 1000 грн консультація, 1000 грн ознайомлення із судовою практикою, 15000 грн складання та подання позову, 3000 грн - складання та подання відповіді на відзив) від 10.03.2026, платіжну інструкцію від 10.03.2026 на суму 20 000 грн про отримання адвокатом коштів в рахунок сплати позивачем юридичних послуг у справі № 200/162/26.

При цьому, на переконання суду, розмір заявлених позивачем до відшкодування витрат є завищеним і не є співмірним з обсягом наданих адвокатом послуг у межах справи, що розглянута у спрощеному позовному провадженні та є справою незначної складності.

Так, суд звертає увагу на численні правові висновки Верховного Суду, згідно з якими суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Варто врахувати те, що обсяг і складність оформлених адвокатом процесуальних документів також не є значними, не усі з них були необхідними (зокрема, відповідь на відзив), справа належить до справ незначної складності, що вказує на завищену вартість наданих адвокатом послуг.

Встановлені обставини вказують на недостатню обґрунтованість понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 гривень та їх неминучість, а тому суд погоджується із доводами відповідача про те, що такий розмір підлягає зменшенню.

Відтак, зважаючи на викладене та задоволення позову частково, на думку суду, відповідатиме вимогам співмірності, розумності та справедливості присудження позивачу з відповідача судових витрат у вигляді вартості правової допомоги у сумі 2500 грн.

З огляду на викладене вище та керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 139, 194, 205, 241-243, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, премія, підйомна допомога) за період з 29.01.2020 по 26.08.2020, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, премія, підйомна допомога) за період з 29.01.2020 по 26.08.2020, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторін:

ОСОБА_1 (позивач) адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

Військова частина НОМЕР_1 (відповідач) місцезнаходження: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 .

Суддя А.С. Михайлик