Справа № 320/23754/25
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2026-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року

м. Київ

справа № 320/23754/25

касаційне провадження № К/990/49147/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Бившевої Л.І.,

суддів: Ханової Р.Ф., Хохуляка В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві (далі - Управління) на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 23.05.2025 (суддя - Сас Є.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2025 (головуючий суддя - Чаку Є.В., судді - Коротких А.Ю., Сорочко Є.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та пені і вимоги про сплату боргу (недоїмки),

УСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління, в якому просив визнати незаконними та скасувати: податкові повідомлення-рішення 27.02.2025 № 6, № 6, № 6, № 6, № 6, № 6; вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 27.02.2025 № Ф-16931; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 27.02.2025 № 6; рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 27.02.2025 № 6.

Також, ОСОБА_1 подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі вимоги Управління про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 27.02.2025 № Ф-16931 в сумі 294547,55 грн до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.

В обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_1 посилався на те, що він був зареєстрований як фізична особа-підприємець з метою ведення господарської діяльності, а 29.12.2020 припинив свою підприємницьку діяльність. В свою чергу, 24.04.2025 йому стало відомо про наявність відкритого виконавчого провадження щодо нього, в результаті якого всі наявні грошові кошти з банківських рахунків позивача було стягнуто, а саме у загальній сумі 105239,67 грн (постанова Оболонського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження від 24.04.2025 ВП № НОМЕР_4). Також постановою від 24.04.2025 постановлено оголосити у розшук майно боржника, а саме: транспортний засіб марки KIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , що належить позивачу. При цьому вказує, що згідно відповіді Управління на адвокатський запит від 06.05.2025 вбачається, що стосовно позивача складено акт № 9318/Ж5/26-15-24-02-06/ НОМЕР_3 від 31.01.2025 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2018 по 29.12.2020 та дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 07.03.2017 по 29.12.2020», на підставі висновків якого були складені наведені вище податкові повідомлення-рішення, рішення та вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 27.02.2025 № Ф-16931 в сумі 294547,55 грн., яка перебуває на примусовому виконанні у Оболонському відділі ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). У рамках виконавчого провадження № НОМЕР_4 державним виконавцем вчиняються дії, направлені на примусове виконання вимоги Управління про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 27.02.2025 № Ф-16931, в сумі 294547,55 грн, що оскаржується в судовому порядку.

З огляду на викладене, позивач вказував, що повне стягнення з нього коштів у рамках зазначеного вище виконавчого провадження призведе до порушення його прав на мирне володіння майном у випадку задоволення позову та ускладнить або зробить неможливим відновлення порушених прав, у зв`язку з чим позивач просив суд вжити заходи забезпечення позову.

Крім того, позивач зазначав, що виконавцем було накладено арешт на його кошти, які знаходяться на відкритих рахунках у банківських та небанківських фінансових установах, а також на належний йому автомобіль, у разі відчуження і подальшої примусової реалізації якого ОСОБА_1 залишиться без засобів для пересування. При цьому, позивач наголошував, що на даний час він проживає із хворим батьком, який є інвалідом ІІ групи, нездатний до самообслуговування та потребує постійного стороннього нагляду (що підтверджується довідкою ЛКК Остерської міської лікарні амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 99 від 13.05.2024), у м. Остер Чернігівської області (що підтверджується актом обстеження від 14.05.2024 року про встановлення факту проживання за адресою: АДРЕСА_1 ). Крім того, на утриманні позивача перебувають також двоє неповнолітній дітей 2009 та 2011 року народження. Водночас ОСОБА_1 працює у м. Києві, що підтверджується довідкою з місця роботи, та кожного дня змушений добиратись до робочого місця. Таким чином, автомобіль позивача є робочим інструментом, а у разі вилучення автомобіля боржника у зв`язку із зверненням стягнення на нього може унеможливити (ускладнити) виконання ним трудових обов`язків за місцем праці, яке віддалене від місця проживання, та у зв`язку з доглядом позивача за інвалідом ІІ групи.

Крім іншого, ОСОБА_1 посилався на те, що правомірність вжиття судами заходів забезпечення позову у такій категорії спорів вже була предметом розгляду Верховного Суду, який у постановах від 16.07.2024 у справі № 240/40188/21, від 06.12.2022 у справі № 240/37865/21, від 25.11.2022 у справі № 240/24146/21, від 14.12.2023 у справі № 240/26583/23 дійшов висновків про існування підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) для вжиття заходів забезпечення позову.

Київський окружний адміністративний суд ухвалою від 23.05.2025, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2025, заяву ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову задовольнив: зупинив стягнення на підставі вимоги Управління про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 27.02.2025 № Ф-16931 в сумі 294547,55 грн до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.

Задовольняючи заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що: вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску є виконавчим документом (частина п`ята статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»); Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено зупинення вчинення виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження у разі оскарження вимоги про сплату недоїмки; правомірність прийняття суб`єктом владних повноважень вимоги про сплату недоїмки оспорюється в судому порядку у адміністративній справі № 320/23754/25 у якій 15.05.2025 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження; правомірність оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень в частині нарахування відповідних сум та правильності визначення їх розміру не було предметом судового контролю; у разі задоволення позовних вимог в частині скасування вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску, у випадку фактичного стягнення усіх сум за виконавчим документом, буде вимагати додаткових зусиль від позивача щодо повернення коштів з державного бюджету, а у разі звернення стягнення на автомобіль може унеможливити його повернення власнику у натурі; вилучення автомобіля боржника у зв`язку із зверненням стягнення на нього може унеможливити (ускладнити) виконання ним трудових обов`язків за місцем роботи, яке віддалено від місця проживання, у зв`язку зі здійснення позивачем догляду за інвалідом ІІ групи. Враховуючи вказане, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що стягнення в примусовому порядку єдиного внеску на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 27.02.2025 № Ф-16931, виданої Управлінням, правомірність прийняття якої оскаржується судовому порядку, може істотно ускладнити поновлення порушених прав позивача в разі задоволення адміністративного позову, з огляду на що суд дійшов висновку про наявність підстав для зупинення стягнення на підставі вимоги Управління про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 27.02.2025 № Ф-16931 в сумі 294547,55 грн. до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі. Також, суд зазначив, що такий спосіб не суперечить меті застосування правового інституту забезпечення позову та гарантує ефективність судового захисту у разі задоволення цього позову та відповідає вимогам процесуального закону, а вжиття таких заходів забезпечення як зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, оскільки спрямовано на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Управління подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Підставою для касаційного оскарження скаржник вказав пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України. На переконання Управління, позивач не навів фактів, які б свідчили про наявність обставин для вжиття заходів забезпечення позову у визначений позивачем спосіб, оскільки після відкриття провадження у даній адміністративній справі щодо оскарження позивачем податкових повідомлень-рішень, рішень та вимоги про сплату боргу, грошові зобов`язання, визначені цими податковими повідомленнями-рішеннями та рішеннями, набули статусу неузгоджених, а контролюючим органом був виведений борг та приведено інтегровану картку платника податків у відповідність, тоді як позивач не звернувся до контролюючого органу для отримання акту звірки розрахунків з бюджетом, або довідки про відсутність боргу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 16.12.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Управління та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу просить суд відмовити у її задоволенні, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін з підстав того, що посилання Управління на положення пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України є недоречним, оскільки вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску є виконавчим документом в силу положень частини п`ята статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» і її дія не зупиняється у зв`язку із оскарженням вимоги до суду.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 23.03.2026 закінчив підготовку справи до касаційного розгляду, визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи у порядку письмового провадження і призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження з 24.03.2026.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частинами першою та другою статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Частинами першою та другою статті 150 КАС України визначено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Водночас, підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно із Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Водночас, Верховний Суд зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також, суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

При цьому, слід також зауважити на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

При вирішенні питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову суди попередніх інстанцій встановили, що 24.04.2025 головним державним виконавцем Оболонського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стужуком П.П. було відкрите виконавче провадження з виконання зазначеної вимоги про стягнення з позивача на користь відповідача коштів у сумі 294547,55 грн. Цього ж дня державним виконавцем було прийнято постанову про арешт коштів боржника, розшук його автомобіля.

На підставі зазначеного виконавчого документа з рахунків позивача були стягнуті кошти в АТ «Універсал Банк» 28.04.2025 у розмірі 15312,24 грн. та в АТ КБ «ПриватБанк» 25.04.2025 у розмірі 89927,43 грн.

Так, ОСОБА_1 працює в ТОВ «Видавничний Дім «Медіа-ДК» на посаді звукорежисера.

Згідно акту від 21.05.2024 № 22 позивач здійснює догляд за ОСОБА_2 , який проживає в м. Остер Чернігівського району Чернігівської області та є інвалідом ІІ групи.

Задовольняючи заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, суди виходили з того, що: вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску є виконавчим документом (частина п`ята статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»); Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено зупинення вчинення виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження у разі оскарження вимоги про сплату недоїмки; правомірність прийняття суб`єктом владних повноважень вимоги про сплату недоїмки оспорюється в судому порядку у адміністративній справі № 320/23754/25 у якій 15.05.2025 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження; правомірність оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень в частині нарахування відповідних сум та правильності визначення їх розміру не було предметом судового контролю; у разі задоволення позовних вимог в частині скасування вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску, у випадку фактичного стягнення усіх сум за виконавчим документом, буде вимагати додаткових зусиль від позивача щодо повернення коштів з державного бюджету, а у разі звернення стягнення на автомобіль може унеможливити його повернення власнику у натурі; вилучення автомобіля боржника у зв`язку із зверненням стягнення на нього може унеможливити (ускладнити) виконання ним трудових обов`язків за місцем роботи, яке віддалено від місця проживання, у зв`язку зі здійснення позивачем догляду за інвалідом ІІ групи.

Пунктом 2 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій виключно в разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що стягнення в примусовому порядку єдиного внеску на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 27.02.2025 № Ф-16931, прийнятої Управлінням, правомірність якої оскаржується в судовому порядку, може істотно ускладнити поновлення порушених прав позивача в разі задоволення адміністративного позову.

При цьому, суди правомірно зазначили, що такий спосіб не суперечить меті застосування правового інституту забезпечення позову та гарантує ефективність судового захисту у разі задоволення цього позову та відповідає вимогам процесуального закону, а вжиття таких заходів забезпечення як зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, оскільки спрямовано на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі.

Крім того, правомірність вжиття судами заходів забезпечення позову у такій категорії спорів вже була предметом розгляду Верховного Суду, який у постановах від 16.07.2024 у справі № 240/40188/21, від 06.12.2022 у справі № 240/37865/21, від 25.11.2022 у справі № 240/24146/21, від 14.12.2023 у справі № 240/26583/23 дійшов висновків про існування підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) для вжиття заходів забезпечення позову.

Щодо посилання скаржників на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17, на яку посилається скаржник у касаційних скаргах, Верховний Суд зазначає наступне.

У постанові від 19.10.2023 у справі № 440/9568/22 Верховний Суд сформулював такий висновок. Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

В ухвалі від 24.01.2024 у справі №140/1568/23 Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що інститут забезпечення адміністративного позову є складним та специфічним інструментом, призначення якого полягає у створенні можливості реального й ефективного захисту прав, свобод і законних інтересів, зокрема фізичних та юридичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, що реалізується в залежності від індивідуальних фактичних обставин конкретної справи, що й зумовлюють різні висновки щодо наявності підстав для його застосування.

Отже, та обставина, що в іншій справі позов було забезпечено, а в іншій - ні і Верховний Суд з цим погодився, не означає наявність/відсутність безумовних підстав для застосування таких заходів у будь-якій іншій справі, в тому числі з подібним предметом спору. Це обґрунтовується тим, що за змістом частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Натомість, результат вирішення справи та/або порушеного питання завжди залежить від фактичних обставин у кожній конкретній справі, доказів, наявних на підтвердження доводів та/або заперечень, та їх сукупної правової оцінки.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що аргументи касаційної скарги про неправильність зроблених судами висновків є безпідставними та зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин, що не узгоджується з приписами статті 341 КАС України.

Касаційна скарга не містить інших відомостей про обставини, які б свідчили про порушення судами норм процесуального права при ухваленні судових рішень, а тому колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 КАС України).

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 23.05.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2025 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.І. Бившева Р.Ф. Ханова В.В. Хохуляк