Справа № 480/8599/24
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2026-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2026 р. Справа № 480/8599/24

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Семененко М.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: О.М. Кунець) від 24.12.2025 по справі № 480/8599/24

за позовом ОСОБА_1

до Сумської митниці

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Сумської митниці, в якому просить суд: визнати бездіяльність Сумської митниці по невиплаті позивачу по справі в період 24 липня 2023 року по 15 липня 2024 року щомісячної доплати за роботу в нічний час у розмірі 20% від посадового окладу протиправною; стягнути з Сумської митниці на користь позивача по справі 23 790 грн недоплаченої щомісячної доплати за роботу у нічний час за період з 24 липня 2023 року по 15 липня 2024 року; стягнути з Сумської митниці на користь позивача по справі середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2024 по день винесення рішення судом; зобов`язати Сумську митницю здійснити перерахунок позивачеві по справі матеріальної допомоги на оздоровлення та оплату відпустки у 2023 році, а також здійснити перерахунок вихідної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, оплату відпустки та компенсацію відпустки у 2024 році, включивши до розрахунку суми середнього заробітку доплати за роботу у нічний час у розмірі 20 % від посадового окладу за період з 24 липня 2023 року по 15 липня 2024 року; зобов`язати Сумську митницю виплатити позивачеві по справі різницю між донарахованими сумами матеріальної допомоги на оздоровлення та оплату відпустки у 2023 році та вже виплаченими сумами матеріальної допомоги на оздоровлення та оплату відпустки у 2023 році, а також зобов`язати виплатити позивачу різницю між донарахованими сумами вихідної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, оплату відпустки та компенсацію відпустки у 2024 році та вже виплаченими сумами вихідної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, оплату відпустки та компенсацію відпустки у 2024 році.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Сумської митниці щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної доплати за роботу в нічний час у розмірі 20% від посадового окладу за період 24 липня 2023 року по 15 липня 2024 року. Стягнуто з Сумської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7088,66 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Сумської митниці суму судового збору в розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 коп.). Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Сумської митниці витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн (дві тисячі гривень 00 коп.).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі: визнати бездіяльність Сумської митниці по невиплаті позивачеві по справі в період з липня 2023 року по липень 2024 року щомісячної доплати за роботу в нічний час у розмірі 20% від посадового окладу протиправною; стягнути з Сумської митниці на користь позивача по справі 17626 грн 75 коп. недоплаченої щомісячної доплати за роботу у нічний час за період з липня 2023 року по липень 2024 року; стягнути з Сумської митниці на користь позивача по справі середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2024 року по 15.01.2025 року у сумі 191 188 грн 80 коп; зобов`язати Сумську митницю здійснити перерахунок позивачеві по справі матеріальної допомоги на оздоровлення та оплату відпустки у 2023 році, а також здійснити перерахунок вихідної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, оплату відпустки та компенсацію відпустки у 2024 році, включивши до розрахунку суми середнього заробітку доплати за роботу у нічний час у розмірі 20 % від посадового окладу за період з липня 2023 року по липень 2024 року; зобов`язати Сумську митницю виплатити позивачеві по справі різницю між донарахованими сумами матеріальної допомоги на оздоровлення та оплату відпустки у 2023 році та вже виплаченими сумами матеріальної допомоги на оздоровлення та оплату відпустки у 2023 році, а також зобов`язати виплатити позивачу різницю між донарахованими сумами вихідної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, оплату відпустки та компенсацію відпустки у 2024 році та вже виплаченими сумами вихідної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, оплату відпустки та компенсацію відпустки у 2024 році; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору у сумі 2664 грн 64 коп (1211 грн 20 коп. суд першої інстанції, 1453,44 суд апеляційної інстанції) та 4500 грн витрат на професійну правничу допомогу (3000 грн за послуги правничої допомоги в суді першої інстанції, 1500 грн - за послуги правничої допомоги в суді апеляційної інстанції).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що ст. 108 КЗпП України визначено мінімальний розмір оплати роботи у нічний час, який не може бути нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час. Натомість, законодавством роботодавцю надано право самостійно визначати розмір надбавки (доплати) за роботу у нічний час, яка не може бути менше гарантованого розміру, встановленого ст. 108 КЗпП України і цим правом скористалась Сумська митниця. Вказує, що у наказах Сумської митниці № 1-Ф від 19.01.2023 «Про оплату праці працівників Сумської митниці у 2023 році» та № 1-Ф від 08.01.2024 «Про оплату праці працівників Сумської митниці у 2024 році» відсутнє посилання на те, що доплата за роботу у нічний час у розмірі 20 відсотків від посадового окладу встановлюється та прив`язується до кожної відпрацьованої години роботи у нічний час, як про це зазначав відповідач у своїх запереченнях на позов. Стверджує, що позивачем у позові вказувалось про недоплату при звільненні 23790 грн нічних, однак вже після подання позову відповідач сплатив позивачу 6163 грн 25 коп. нічних, недоплаченими залишились 17626 грн 75 коп. щомісячної доплати за роботу у нічний час за період з липня 2023 року по липень 2024 року. Тобто, право позивача на отримання доплат відповідачем було визнано лише після звернення позивача до суду з позовом та відкриття судом провадження у справі. Зауважує, що з розрахунку відповідача вбачається, що він нарахував позивачу доплату за роботу у нічний час у розмірі, встановленому ст.108 КЗпП України (тобто зробив розрахунок доплати нічних у розмірі 20% від посадового окладу з прив`язкою до відпрацьованих годин (в тому числі нічних), натомість у вказаних вище наказах зазначено про фіксовану щомісячну доплату за роботу у нічний час у розмірі 20 % від посадового окладу. Також позивач не погоджується з рішенням суду в частині суми стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (стягнуто 7088,66 грн, замість 191 188,80 грн), тобто суд зменшив належні виплати у 27 разів, що є явно несправедливим. Як зазначалось у довідці, середньоденна заробітна плата позивача становила 1448 грн 40 коп., саме з цієї суми і мала нараховуватись середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні.

Сумська митниця подала до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 без змін. Зазначає, що митним органом після встановлення недостовірних відомостей у табелях робочого часу, на підставі яких здійснювалося нарахування заробітної плати позивачу, та як наслідок не здійснення оплати за роботу у нічний час, 03.10.2024 прийнято наказ № 54-Ф «Про виплату доплат працівниками МП «Конотоп» на підставі якого 05.10.2024 кошти в сумі 7 088,66 грн. перераховані позивачу. Вищезазначені кошти складаються з нарахованої доплати за роботу в нічний час за період липня 2023 по липень 2024 року в сумі 6163,25 грн, донарахованої вихідної допомоги в сумі 1173,48 грн, матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 575,90 грн, оплату відпустки в сумі 364,95 грн та компенсації відпустки при звільненні в сумі 528,24 грн, за виключенням податків та зборів. Вказує, що керівник митного органу не уповноважений на власний розсуд визначати розмір доплати посадовій особі митного органу за роботу у нічний час. Такий розмір встановлений статтею 108 Кодексу законів про працю України і складає не менше ніж 20% посадового окладу за кожну годину роботи у нічний час. Стверджує, що Сумська митниця, приймаючи накази № 1-Ф від 19.01.2023 та №1-Ф від 08.01.2024, керувалася положеннями статті 108 Кодексу законів про працю України, іншого, ніж зазначені в даній статті митний орган не може встановити у своїй роботі, оскільки є чітка норма, яка підлягає виконанню на всій території України, та за не виконання якої настає відповідальність, визначена законодавством України. Звертає увагу, що при прийнятті рішення судом першої інстанції враховані всі критерії, на які звертав увагу Верховний Суд при вирішенні правової проблеми щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, наголошує, що виходячи з критерію розумності, пропорційності та співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесені позивачем витрати у сумі 3000,00 грн та 1500,00 грн є неспівмірними зі складністю даної справи, а загальні витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу є необґрунтованими та завищеними.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що в період проходження державної служби з 24.07.2023 по 15.07.2024 позивач, займаючи посаду державного інспектора митного посту «Конотоп» Сумської митниці за встановленим цілодобовим режимом роботи початок роботи о 08-00 год, закінчення роботи о 08-00 год наступного дня, обідня перерва з 12-00 год до 13-00 год та з 00-00 год до 01-00 год.

Відповідно до графіків чергування особового складу митного посту «Конотоп», позивач у період проходження державної служби щомісяця здійснював виконання своїх посадових обов`язків в тому числі і у нічний час, а саме: з 10 годин вечора до 06 години ранку.

Зі змісту наказу № 1-Ф від 19.01.2023 встановлено, що у 2023 році посадовим особам митниці установлювалась щомісячна доплата за роботу у нічний час у розмірі 20% посадового окладу. Так само, у 2024 році, аналогічна доплата установлювалась і наказом № 1-Ф від 08.01.2024.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування позивачу щомісячної доплати за роботу в нічний час у розмірі 20% від посадового окладу в період з 24 липня 2023 року по 15 липня 2024 року, а також щодо не нарахування у повному обсязі матеріальної допомоги на оздоровлення, оплати відпусток та компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, вихідної допомоги, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу щомісячну доплату за роботу в нічний час у розмірі 20% від посадового окладу за період 24 липня 2023 року по 15 липня 2024 року.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде визнання протиправною бездіяльності Сумської митниці щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної доплати за роботу в нічний час у розмірі 20% від посадового окладу за період 24 липня 2023 року по 15 липня 2024 року та стягнення з Сумської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7088,66 грн.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Задовольняючи частково клопотання позивача про стягнення судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 2000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем в частині відмови у задоволенні позову, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статус посадових осіб митних органів, їхні повноваження, права, обов`язки та відповідальність визначені Митним кодексом України.

Відповідно до ст. 569 Митного кодексу України працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями. Посадові особи, які вперше прийняті на службу до митних органів і раніше не перебували на державній службі, складають Присягу державного службовця відповідно до Закону України "Про державну службу".

Відносини, що виникають у зв`язку з прийняттям на державну службу до митних органів, проходженням та припиненням державної служби в митних органах, визначаються законодавством про державну службу, крім особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 574 Митного кодексу України передбачено, що тривалість та режим роботи, час відпочинку посадових осіб митних органів встановлюються відповідно до законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Залучення до роботи понад установлену тривалість робочого дня, а також у вихідні, святкові та неробочі дні, у нічний час окремих категорій посадових осіб митних органів здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

За роботу в зазначені дні (час) посадовим особам митних органів надається грошова компенсація у розмірі та порядку, визначених законодавством, або протягом місяця надаються відповідні дні відпочинку.

Відповідно до ст. 585 Митного кодексу України, держава забезпечує достатній рівень оплати праці посадових осіб та працівників митних органів з метою створення матеріальних умов для незалежного і сумлінного виконання ними службових обов`язків.

Заробітна плата посадової особи митного органу складається з: посадового окладу; надбавки за вислугу років; надбавки за спеціальне звання; надбавки за виконання особливо важливої роботи; надбавки за персональну кваліфікацію; надбавки за виконання особистих ключових показників ефективності; командної премії; премії за значні особисті досягнення; інших виплат, передбачених законодавством.

Особливості оплати праці посадових осіб та працівників митних органів з питань, не врегульованих цим Кодексом, визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання статті 50 Закону України Про державну службу (в редакції, яка діяла у період виникнення спірних правовідносин), держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи. Заробітна плата державного службовця складається з: посадового окладу; надбавки за вислугу років; надбавки за ранг державного службовця; премії (у разі встановлення).

Складові заробітної плати та особливості оплати праці державних службовців центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, їх територіальних органів визначаються Митним кодексом України та Податковим кодексом України.

Статтею 56 Закону України Про державну службу (в редакції, яка діяла у період виникнення спірних правовідносин) встановлено, що тривалість робочого часу державного службовця становить 40 годин на тиждень. Для державних службовців установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.

Для виконання невідкладних або непередбачуваних завдань державні службовці, для яких законом не передбачено обмежень щодо роботи, на підставі наказу (розпорядження) керівника державної служби, про який повідомляється виборний орган первинної профспілкової організації (за наявності), зобов`язані з`явитися на службу і працювати понад установлену тривалість робочого дня, а також у вихідні, святкові та неробочі дні, у нічний час. За роботу в зазначені дні (час) державним службовцям надається грошова компенсація у розмірі та порядку, визначених законодавством про працю, або протягом місяця надаються відповідні дні відпочинку за заявами державних службовців.

Згідно зі статтею 108 Кодексу законів про працю України, робота у нічний час (з 10 години вечора до 6 години ранку відповідно до статті 54) оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час.

Отже, зміст вказаних норм дає підстави дійти висновків про те, що посадові особи митних органів є державними службовцями, особливості оплати праці яких визначаються Кабінетом Міністрів України та здійснюється згідно із законодавством про державну службу, з урахуванням доплат, надбавок і компенсацій, передбачених Кодексом законів про працю України. Тобто, робота посадових осіб митних органів у нічний час, має оплачуватись у підвищеному розмірі, визначеному колективною угодою/договором і цей розмір не може бути меншим ніж 20% посадового окладу за кожну годину роботи у нічний час.

За матеріалами справи, наказом Сумської митниці №136 від 20.09.2022 «Про режим роботи структурних підрозділів митниці» для митного посту «Конотоп» Сумської митниці було встановлено графік роботи № 1 та № 4 (за яким працював позивач по справі): згідно графіку роботи № 4 - режим роботи цілодобовий - початок роботи о 08-00 год, закінчення роботи - о 08-00 год. наступного дня, обідня перерва - з 12-00 год. до 13-00 год., та з 00-00 год. до 01-00 год. (п.1 наказу № 136 від 20.09.2022).

Наказом Сумської митниці № 15 від 05.02.2024 «Про режим роботи структурних підрозділів митниці» для митного посту «Конотоп» Сумської митниці було встановлено графік роботи №4: режим роботи цілодобовий - початок роботи о 08-00 год, закінчення роботи - о 08-00 год. наступного дня, обідня перерва - з 12-00 год. до 13-00 год., та з 00-00 год. до 01-00 год. (п.1.4 наказу № 15 від 05.02.2024).

Отже, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, у період проходження державної служби з 24.07.2023 по 15.07.2024, позивач, займаючи посаду державного інспектора митного посту «Конотоп», за встановленим цілодобовим режимом роботи початок роботи о 08-00 год, закінчення роботи о 08-00 год наступного дня, обідня перерва з 12-00 год до 13-00 год та з 00-00 год до 01-00 год.

Відповідно до графіків чергування особового складу митного посту «Конотоп», позивач у період проходження державної служби щомісяця здійснював виконання своїх посадових обов`язків, в тому числі і у нічний час, а саме: з 10 годин вечора до 06 години ранку.

Зі змісту наказу № 1-Ф від 19.01.2023, судом встановлено, що у 2023 році посадовим особам митниці установлювалась щомісячна доплата за роботу у нічний час у розмірі 20% посадового окладу. Так само, у 2024 році, аналогічна доплата установлювалась і наказом № 1-Ф від 08.01.2024.

Разом з цим, фактично згадана доплата позивачу як під час проходження державної служби на посаді державного інспектора митного посту «Конотоп», так і на момент звільнення, не нараховувалась і не виплачувалась, що свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності та про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Вирішуючи питання обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача 23790 грн недоплаченої щомісячної доплати за роботу у нічний час за період з липня 2023 по липень 2024 та його зобов`язання здійснити перерахунок матеріальної допомоги на оздоровлення й оплати відпусток, вихідної допомоги, а також зобов`язання виплатити різницю між перерахованими сумами і фактично виплаченими, суд враховує, що після відкриття провадження у справі, у відповідності до наказу Сумської митниці від 03.10.2024 № 54-Ф «Про виплату доплат працівникам МП «Конотоп» 05.10.2024 були перераховані кошти ОСОБА_1 на відповідний рахунок в АБ «Укргазбанк» в сумі 7088,66 грн.

Вищезазначені кошти, як вказує відповідач, складаються з нарахованої доплати за роботу в нічний час за період липня 2023 по липень 2024 року в сумі 6163,25 грн, донарахованої вихідної допомоги в сумі 1173,48 грн, матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 575,90 грн, оплату відпустки в сумі 364,95 грн та компенсації відпустки при звільненні в сумі 528,24 грн, за виключенням податків та зборів (розрахунковий лист ОСОБА_1 за жовтень 2024 року).

Підставою для нарахування і виплати спірних коштів у такому розмірі, Сумська митниця визначила приписи статті 108 Кодексу законів про працю України та накази № 1-Ф від 19.01.2023 і № 1-Ф від 08.01.2024.

Заперечуючи правомірність нарахування згаданих сум саме в такому розмірі, позивач вказує на те, що розмір щомісячної доплати за роботу у нічний час згідно з наказами № 1-Ф від 19.01.2023 та № 1-Ф від 08.01.2024 визначався у фіксованому розмірі 20% від посадового окладу, незалежно від кількості відпрацьованих у нічний час годин.

Втім, досліджуючи зміст вказаних документів з урахуванням приписів норм, які регулюють спірні правовідносини, суд не може погодитись з указаними доводами позивача, оскільки, порядок і особливості оплати праці посадових осіб митного органу за роботу у нічний час врегульовуються статтею 108 Кодексу законів про працю України, за змістом якої заробітна плата у нічний час виплачується у підвищеному розмірі, передбаченому колективним договором та не може бути меншою ніж 20% посадового окладу за кожну годину роботи у нічний час.

Суд наголошує на тому, що керівник митного органу не уповноважений на власний розсуд визначати розмір доплати посадовій особі митного органу за роботу у нічний час. Такий розмір встановлений статтею 108 Кодексу законів про працю України і складає не менше ніж 20% посадового окладу за кожну годину роботи у нічний час.

Керуючись вказаною нормою, Сумською митницею згідно з наказами № 1-Ф від 19.01.2023 та № 1-Ф від 08.01.2024, установлювалась доплата у розмірі 20% посадового окладу саме за «роботу» у нічний час. Тобто, за змістом згаданих наказів, підстави для нарахування і виплати вказаної доплати, виникають лише тоді, коли посадова особа митниці виконує свої посадові обов`язки у нічний час. У разі виконання посадових обов`язків в інший, не нічний час, підстави для виплати згаданої доплати відсутні.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується позивачем, що у період проходження державної служби, позивач у липні 2023 року виконував свої посадові обов`язки у нічний час протягом 14 год.; у серпні - 56 год.; у вересні - 51 год., у жовтні - 26 год.; у листопаді 56 год.; у грудні 5151 год.; у січні 2024 54 год.; у лютому 51 год.; у березні 54 год.; у квітні 56 год.; у травні - 23 год.; у червні 54 год.; у липні 28 год.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність дій Сумської митниці щодо нарахування і виплати спірної доплати із розрахунку 20% посадового окладу за весь період, коли позивач виконував свої посадові обов`язки у нічний час, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення 23790,00 грн недоплаченої щомісячної доплати за роботу у нічний час за спірний період.

При цьому, приймаючи до уваги нарахування і виплату відповідачем різниці між виплаченими вихідною допомогою, матеріальною допомогою на оздоровлення, оплатою відпусток й компенсації відпустки при звільненні та перерахованими у зв`язку із донарахуванням доплати за роботу у нічний час, суд першої інстанції правомірно зазначив, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок матеріальної допомоги на оздоровлення, оплату відпусток та компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, вихідної допомоги та виплатити різницю між донарахованими сумами та фактично виплаченими.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що у наказах Сумської митниці № 1-Ф від 19.01.2023 «Про оплату праці працівників Сумської митниці у 2023 році» та № 1-Ф від 08.01.2024 «Про оплату праці працівників Сумської митниці у 2024 році» відсутнє посилання на те, що доплата за роботу у нічний час у розмірі 20 відсотків від посадового окладу встановлюється та прив`язується до кожної відпрацьованої години роботи у нічний час, як на підставу для задоволення позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки керівник митного органу не уповноважений на власний розсуд визначати розмір доплати посадовій особі митного органу за роботу у нічний час. Такий розмір встановлений статтею 108 Кодексу законів про працю України і складає не менше ніж 20% посадового окладу за кожну годину роботи у нічний час.

Щодо вимог позову про стягнення з Сумської митниці на користь позивача по справі середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2024 по день винесення рішення судом, та відповідних доводів апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення з Сумської митниці на користь позивача по справі середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 191188 грн 80 коп, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Частиною 2 ст. 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

Тож у випадку встановлення порушення роботодавцем вищевказаних норм та наявності для застосування до останнього наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, належним способом захисту порушених прав працівника буде стягнення з такого роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За обставинами справи, ОСОБА_1 був звільнений з Сумської митниці 15.07.2024.

05.10.2024 відповідачем виплачено на користь позивача кошти в розмірі 7088,66 грн, тобто, в порушення приписів ст.116 КЗпП України.

Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів погоджується з загальним висновком суду першої інстанції про наявність у відповідача обов`язку сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Продовжуючи апеляційний розгляд справи, колегія суддів звертає увагу, що за усталеною практикою застосування положень ст. 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, висновки яких враховано судом першої інстанції при вирішенні даного спору, та сформований з урахуванням того, що редакція ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

У той же час, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022.

Необхідність формування єдиної правозастосовної практики була зумовлена виникненням у межах різних касаційних судів Верховного Суду розбіжностей у правових позиціях щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, після законодавчого обмеження Законом № 2352-IX максимального періоду його нарахування шістьма місяцями.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що зі змісту ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX) вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.

Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.

Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.

Касаційний адміністративний суд у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 обґрунтував свою позицію про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду тим, що законодавець, прийнявши Закон № 2352-IX, «на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності» (пункт 65 постанови). Також суд указав, що обмеження строку звернення до суду трьома місяцями (зміни до статті 233 КЗпП України) усунуло чинник, який зумовлював недобросовісну поведінку працівника (пункт 66 постанови). З цього суд зробив висновок, що критерії Великої Палати, побудовані для умов необмеженого строку стягнення, більше не є релевантними.

Велика Палата Верховного Суду вважає таку аргументацію помилковою, адже поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.

Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.

Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.

Натомість підхід, запропонований Касаційним адміністративним судом у справі № 440/6856/22, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.

У зв`язку з вищенаведеним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Застосовуючи наведений підхід Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у цій справі до періоду з 15.07.2024 по 05.10.2024 при визначенні належної позивачу суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі по тексту Порядок № 100), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з абз. 1, 2 п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Підпунктом «б» п. 4 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Зі змісту довідки від 25.09.2024 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 1448,40 грн, середньомісячна 31140,60 грн,

Тобто, розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку складає 86904,00 грн (строк затримки розрахунку 60 робочих днів х 1 448,40 грн).

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що виплата позивачу заробітної плати проведена у розмірі 7088,66 грн, що в 12 разів менше, ніж вирахувана компенсація середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати (86904,00 грн).

Враховуючи матеріали даної справи, розмір простроченої заборгованості відповідача, колегія суддів вважає справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи та вищенаведеним критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат суму у розмірі 7088,66 грн, яка дорівнює розміру недоплати позивачу.

Судом першої інстанції враховано вищенаведені обставини та правомірно стягнуто з Сумської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7088,66 грн.

За цим, доводи апеляційної скарги позивача про наявність підстав для стягнення з Сумської митниці на користь позивача по справі середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 191188 грн 80 коп, відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача по суті спору не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду першої інстанції не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача стосовно незгоди з розподілом судових витрат, а саме стягненням витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Згідно з п.п. 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Колегія суддів зазначає, що з аналізу статті 134 КАС України випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі "East/West Allianse Limited" суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.

Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 року у справі № 904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У цій справі представник позивача просила відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу при розгляді справи в суді першої інстанції у розмірі 3000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано договір про надання правничої допомоги від 26.09.2024 б/н (далі по тексту - Договір).

Згідно з п. 1 Договору предметом договору є: ознайомлення з наданими клієнтом документами; ознайомлення з судовою практикою та правовими позиціями Верховного суду щодо суті спору; надання консультацій щодо суті спору; підготовка та подання до Сумського окружного адміністративного суду позовної заяви до Сумської митниці про витання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, стягнення надбавки за роботу у нічний час та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до п 3.1 Договору за виконання доручення клієнт зобов`язаний сплатити адвокату кошти (гонорар) у розмірі 3 000,00 грн.

Також на підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано акт від 01.10.2024 приймання-передачі правничих послуг за договором про надання правничої допомоги від 26.09.2024, відповідно до якого адвокатом надано клієнту наступні послуги професійної правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 26.09.2024: ознайомлення з наданими клієнтом документами - 300 грн; ознайомлення з судовою практикою та правовими позиціями Верховного Суду щодо суті спору - 300 грн; надання консультацій щодо суті спору - 400 грн; підготовка та подання до Сумського окружного адміністративного суду позовної заяви до Сумської митниці про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, стягнення надбавки за роботу у нічний час та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 2000 грн. Загальна сума винагороди (гонорару) за надані послуги складає 3000 (три тисячі) гривень 00 коп.

Квитанцією від 26.09.2024 підтверджено факт сплати позивачем гонорару у сумі 3000 грн.

Вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, суд зазначає, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 19.01.2023 у справі № 345/136/18, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, розумність гонорару та витрачений адвокатом час. Суд, за відсутності клопотання іншої сторони, самостійно зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу внаслідок їх непропорційності.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на зміст ч. 4 ст. 134 КАС України, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», у той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Крім того, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару у такому випадку.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Також, судом наголошено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2024 у справі № 227/2301/21 щодо розподілу судових витрат дійшла наступних висновків: «12.33. У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що в разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справи».

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 14.11.2019 у справі № 826/15063/18, згідно яких суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Оцінюючи співмірність витрат позивача на правничу допомогу із складністю предмету позову та обсягу наданих робіт, суд першої інстанції зазначив, що характер спірних правовідносин не є складним, а обсяг доказів - надмірним.

Колегія суддів додатково враховує, що такі послуги, як ознайомлення з наданими клієнтом документами, ознайомлення з судовою практикою та правовими позиціями Верховного Суду щодо суті спору та надання консультацій щодо суті спору за своїм змістом є складовою єдиного процесу щодо підготовки та складання позовної заяви.

З огляду на часткове задоволення адміністративного позову, а також, що дана справа належить до категорії справ незначної складності, обсяг доказів є незначним, судове засідання не проводилось, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про стягнення судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою, підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню на користь позивача суми - 2000,00 грн.

Переглядаючи висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість та співмірність понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн, що підтверджується належними доказами, а тому такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 по справі № 480/8599/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)І.С. Чалий
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло М.О. Семененко