Справа № 420/37707/25
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2026-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/37707/25

Перша інстанція: суддя Юхтенко Л.Р.,

повний текст судового рішення

складено 19.01.2026, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання зняти арешт,-

В С Т А Н О В И В:

06.11.2025 ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що полягає у не знятті арешту та заборони відчуження з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994364 від 17.03.2009;

- зобов`язати Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт та заборону відчуження з усього нерухомого майна ОСОБА_1 , який був накладений постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994364 від 17.03.2009, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон про арешт нерухомого майна: 8553009 від 17.03.2009.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що йому на праві власності належить частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачу стало відомо, що державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Шкімбовою І.С. була прийнята постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АВ 994364 від 17.03.2009 щодо всього нерухомого майна позивача (реєстраційний номер обтяження №8553009), однак він не отримував будь-яких постанов, винесених в межах виконавчого провадження. У відповідь на його заяву щодо зняття арешту з усього нерухомого майна, відповідач листом від 07.10.2025 №157231 повідомив про неможливість припинення чинності арешту, оскільки в Електронній системі «Спецрозділ» за період 2009 року відомості щодо виконавчих проваджень, при виконанні яких державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на майно АВ 994364 від 17.03.2009 та внесені відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна від 17.03.2009 Електронна система не обліковує, так як в період 2009 року не була запроваджена, та процесуальні документи складались державними виконавцями на паперових носіях. 3 огляду на вищевикладене, неможливо ідентифікувати при виконанні якого виконавчого документу було винесено постанову про арешт майна боржника, та внесений відповідний запис до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, неможливо взагалі встановити підстави завершення виконавчого провадження. Позивач вважає неправомірною відмову відповідача у знятті арешту з належного йому нерухомого майна, що порушує його право вільно розпоряджатися своєю власністю.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року задоволений позов ОСОБА_1 :

- визнана протиправною бездіяльність Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що полягає у не знятті арешту та заборони відчуження з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994364 від 17.03.2009;

- зобов`язано Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт та заборону відчуження з усього нерухомого майна ОСОБА_1 , який був накладений постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994364 від 17.03.2009, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон про арешт нерухомого майна: 8553009 від 17.03.2009.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Приморський відділ Державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про неправильне застосування норм матеріального права, оскільки в ході розгляду даної справи судом першої інстанції не встановлені правові підстави для існування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційного запису за 8553009 від 17.03.2009 про обтяження у вигляді арешту належного позивачу майна, який був накладений на підставі постанови АВ №994364 від 17.03.2009, а Приморський відділ ДВС у місті Одесі в особі державних виконавців та начальника цього відділу ДВС не має процесуальної можливості прийняти рішення (винести постанову) про зняття арешту з належної позивачу квартири, то таке рішення має право прийняти суд за результатами розгляду даного спору шляхом припинення такого обтяження.

Також апелянт зазначає про відсутність протиправної бездіяльності посадових осіб органу ДВС щодо не зняття арешту, оскільки у апелянта відсутні підстави, визначені законом, для прийняття рішення (винесення постанова) про знаття арешту з майна позивача, про що позивач був повідомлений листом, що суд першої інстанції помилково прийняв за протиправну бездіяльність.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу посилаючись на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є власником частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 441896127).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №441896127 від 02.09.2025, у реєстрі міститься реєстраційний запис за №8553009 від 17.03.2009 про обтяження реєстраторам: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України у вигляді арешту нерухомого майна (невизначене майно, все нерухоме майно) на підставі постанови Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 17.03.2009, АВ 994364.

Позивач звернувся до Приморського відділу державної виконавчої служби (ВДВС) у м. Одесі південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з його майна.

07.10.2025 апелянт листом за вих. №157231 повідомив позивача про те, що здійснивши моніторинг інформації, яка міститься в автоматизованій системі виконавчого провадження встановлено, що в Електронній системі «Спецрозділ», за запитуваний період, відомості щодо виконавчих проваджень, при виконанні яких державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а в подальшому про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_1 , та внесення відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, Електронна система не обліковує, так як в період 2009 року ця система ще не була запроваджена, та процесуальні документи складались державними виконавцями на паперових носіях. Отже, неможливо ідентифікувати при виконанні якого саме виконавчого документу було винесено постанову про арешт майна боржника, та внесено відповідний запис до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна. Крім того, у зв`язку з відсутністю матеріалів виконавчого провадження та інформації про нього в Електронній системі, неможливо здійснити перевірку законності виконавчого провадження на підставі статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», та встановити правомірність дій державного виконавця. З огляду на вищевикладене, орган ДВС не відмовляє в вирішенні порушеного в зверненні питанні, та в той же час прийняти рішення про припинення чинності арешту на підставі наявної інформації, не є можливим.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступних узагальнених доводів та висновків:

- згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №441896127 від 02.09.2025 підставою для внесення реєстраційного запису за №8553009 від 17.03.2009 про обтяження у вигляді арешту нерухомого майна (все майно) позивачки є постанова Першого приморського Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 17.03.2009, серії АВ номер 994364;

- наявність підстав для збереження спірного арешту майна має бути доведена безпосередньо суб`єктом владних повноважень, а не спростована позивачем;

- відповідачем не надано до суду жодного доказу, з якого можливо встановити наявність будь-якої непогашеної заборгованості у позивача, яка може бути стягнута у примусовому порядку, як і доказів, з яких можливо встановити самі підстави для накладення арешту на майно позивача у 2009 році.

Апелянт з такими доводами та висновками суду першої інстанції не погоджується, наводячи в апеляційній скарзі такі узагальнені доводи:

- виконавче провадження, в рамках якого було винесено постанову серії АВ №994364 про арешт майна від 17.03.2009, не обліковується в автоматизованій системі виконавчого провадження, так як перебувало на виконанні до введення в дію Електронної системи,;

- термін зберігання журналів обліку виконавчих проваджень складав 3 роки, після чого вони підлягали знищенню, то встановити на даний час підстави відкриття виконавчого провадження в рамках якого було винесено постанову серії АВ №994364 про арешт майна від 17.03.2009, його сторони, підстави накладення арешту та наслідки його завершення ВП фактично неможливо;

- згідно статі 59 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець або начальник відділу державної виконавчої служби можуть прийняти рішення про зняття арешту майна боржника, лише якщо такий арешт був накладений у виконавчому провадженні, що перебуває на виконанні, а у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду;

- оскільки неможливо встановити при виконанні якого виконавчого документу було винесено постанову про арешт майна серії АВ №994364, то ні державний виконавець, ні начальник відділу державної виконавчої служби не мають процесуальної можливості винести постанову про зняття арешту з майна;

- у зв`язку з відсутністю повноважень у державного виконавця щодо припинення вищевказаного обтяження, то належною особою щодо припинення запису про арешт в Реєстрі заборон відчуження майна є державний реєстратор на підставі рішення суду про зняття арешту.

Виходячи з наведених сторонами позицій, ключові питання для вирішення даного спору є наступні:

- чи правомірно квартира, яка на праві часткової власності належить позивачу, продовжує перебувати в арешті з 2009 року на підставі постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції серії АВ №994364 від 17.03.2009?

- якщо ні, то хто саме повинен скасувати (припинити) таке обтяження?

Вирішуючи питання про те, що чи правомірно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься реєстраційний запис за 8553009 від 17.03.2009 про обтяження реєстратором Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України у вигляді арешту квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі постанови першого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 17.03.2009 серії АВ №994364, колегія суддів виходить з того, що відповідно до приписів як попереднього Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV, так і чинного Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішень, перелік яких наведений у статті 3 чинного Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами, судових наказів, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; виконавчих написів нотаріусів, тощо.

Виходячи з цього, оцінка правомірності існування спірного арешту належної повивачу частини квартири залежить від того, чи існують на даний час винесені щодо позивача чинні рішення, які підлягають примусовому виконанню відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в рамках даного спору наявність підстав для збереження спірного арешту майна має бути доведена безпосередньо суб`єктом владних повноважень, а не спростована позивачем, і що суду не надано доказів існування у позивача будь-якої непогашеної заборгованості, яка може бути стягнута у примусовому порядку.

Сам відповідач підтвердив відсутність будь-яких діючих чи завершених виконавчих проваджень, в яких би позивач виступав боржником.

В ході розгляду даної справи не встановлено факту існування винесених щодо позивача чинних рішень, які передбачені ст.3 чинного Закону України «Про виконавче провадження» та підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження це заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших осіб, яких законом уповноважено накладати відповідну заборону (обмеження), або такі, що виникли з правочину.

Згідно ст.4 цього ж закону державній реєстрації прав підлягають також і обтяження речових прав на нерухоме майно, а саме: заборона відчуження та/або користування; арешт; іпотека; тощо.

Відповідно до частини 2 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі:

1) судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили, у тому числі постанови господарського суду у справі про банкрутство (неплатоспроможність) про визнання боржника банкрутом - щодо припинення всіх обтяжень прав на майно боржника (крім тих, які застосовано у кримінальному провадженні);

2) рішення державного виконавця, приватного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості;

3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості;

4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду;

5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, чи його дубліката;

5-1) договору купівлі-продажу неподільного об`єкта незавершеного будівництва/майбутнього об`єкта нерухомості (перший продаж), договору про участь у фонді фінансування будівництва, на виконання яких сплачено частково ціну майбутнього об`єкта нерухомості;

5-2) заяви про первинну державну реєстрацію спеціального майнового права на всі майбутні об`єкти нерухомості, що є складовими частинами подільного об`єкта незавершеного будівництва, та обтяження речових прав на майбутні об`єкти нерухомості, включені до гарантійної частки;

5-3) заяви про зміну гарантійної частки (у тому числі у зв`язку із зміною проектної документації на будівництво);

6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості;

7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Колегія суддів зазначає, що в рамках даного спору не встановлено існування на час звернення позивача до суду будь-яких обставин або чинних рішень, які б могли бути підставою для відкриття відносно позивача виконавчого провадження та/або проведення державної реєстрації обтяжень його речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, на час розгляду судом даного спору відсутні правові підстави для існування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційного запису за №8553009 від 17.03.2009 про обтяження реєстратором Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України у вигляді арешту однієї другої частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі постанови Першого приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 17.03.2009 за серії АВ №994364.

Вирішуючи питання про те, хто саме і в який спосіб має припинити дію спірного арешту належної позивачу частини квартири, колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначає механізм та підстави зняття арешту з мана в рамках виконавчого провадження, і містить наступні положення:

1. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

2. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

3. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

4. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності»".

5. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Оскільки арешт нерухомого майна боржника є обтяженням, яке підлягає державній реєстрації згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то слід також враховувати і положення статті 10 цього закону, відповідно до якої державний, приватний виконавець є державним реєстратором виключно у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Отже, з урахуванням наведених законодавчих положень слід погодитися з доводами апелянта про те, що ні державний виконавець Приморського відділу ДВС у м. Одесі південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), ні начальник цього відділу ДВС не мають процесуальної можливості прийняти рішення (винести постанову) про зняття арешту з належної позивачу частини квартири, оскільки на виконанні Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) не перебувають та не перебували будь-які винесені щодо позивача рішення, які передбачені ст.3 чинного Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів зазначає також про неможливість відновлення матеріалів виконавчого провадження, в рамках якого державним виконавцем Першого приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції була винесена постанова про арешт майна позивача від 17.03.2009 серії АВ №994364, оскільки таке виконавче провадження не обліковується в автоматизованій системі виконавчого провадження, так як перебувало на виконанні до введення в дію Електронної системи, і на даний час відсутні будь-які паперові документи такого виконавчого провадження для його відновлення.

Відповідно до пункту 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01 листопада 2022 року) у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

Отже, відновлення відповідачем матеріалів виконавчого провадження, в рамках якого державним виконавцем Першого приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції була винесена постанова про арешт майна позивача 17.03.2009 серії АВ №994364, буде можливим лише в тому випадку, якщо матеріали такого виконавчого провадження зберігаються в автоматизованій системі виконавчого провадження, або є в наявності у сторін такого провадження.

Таких обставин судом не встановлено і сторони на їх існування не посилаються.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що в діях відповідача відсутня протиправна бездіяльність у не знятті арешту та заборони відчуження з належного позивачу нерухомого майна, та відсутні правові підстави для покладання судом на відповідача обов`язку по зняттю арешту з належної позивачу частини квартири.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправної бездіяльності відповідача та в частині зобов`язання відповідача зняти арешт та заборону відчуження з належного позивачу нерухомого майна та вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження такого нерухомого майна, є помилковим та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Колегія суддів вважає, що за результатами даного апеляційного перегляду є підстави для виходу апеляційним судом за межі позовних вимог з метою захисту прав позивача вільно розпоряджатися своєю власністю (квартирою), щодо якої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на даний час міститься реєстраційний запис за №8553009 від 17.03.2009 про обтяження у вигляді арешту без належних на то правових підстав.

Як вже зазначено вище, відповідно до ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках, які не передбачені частиною 4 цієї статті, арешт може бути знятий за рішенням суду, а згідно пункту 1 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, оскільки в ході розгляду даної справи судом не встановлені правові підстави для існування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційного запису за №8553009 від 17.03.2009 про обтяження реєстратором Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України у вигляді арешту частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі постанови Першого приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 17.03.2009 за серії АВ №994364, а Приморський відділ ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в особі державних виконавців та начальника цього відділу ДВС не має процесуальної можливості прийняти рішення (винести постанову) про зняття арешту з належної позивачу квартири, то таке рішення має право прийняти суд за результатами розгляду даного спору шляхом припинення такого обтяження.

Прийняття апеляційними адміністративним судом такого рішення, незважаючи на помилковість обрання позивачем в рамках даної справи способів захисту свого права вільно розпоряджатися своєю власністю, буде відповідатиме закріпленому в ст.6 КАС України принципу верховенства права та направлено на досягнення завдань адміністративного судочинства, яким є ефективний захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, адже в рамках даного спору судом не встановлено наявність будь-яких цивільних зобов`язань позивача, виконання яких забезпечувалось би спірним обтяженням (арештом) належної позивачу нерухомості, а тому питання припинення такого обтяження знаходиться в суто публічно-правовій сфері, та має бути вирішено шляхом прийняття відповідного рішення адміністративним судом.

Статтею 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені особливості проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень, частиною 3 якої передбачено, що державний реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного судового рішення формує та реєструє необхідну заяву або реєструє судове рішення про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи судове рішення про скасування відповідного судового рішення.

Отже, виконання рішення суду про припинення обтяження у вигляді арешту належної позивачу часини квартири може бути здійснено будь-яким державним реєстратором за місцезнаходженням такого нерухомого майна без справляння адміністративного збору на підставі статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суд першої інстанції внаслідок невірного застосування норм матеріального права підлягає скасовуванню, з прийняттям по справі нової постанови про часткове задоволення позову з виходом за межі позовних вимог.

Керуючись ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Припинити обтяження нерухомого майна у вигляді арешту однієї другої частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 (власник ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), накладений постановою державного виконавця Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994364 від 17.03.2009, реєстраційний номер обтяження №8553009, зареєстроване 17.03.2009 реєстратором Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Роз`яснити, що виконання даної постанови здійснюється державним реєстратором за місцезнаходженням нерухомого майна.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді Н.В. Вербицька О.В. Джабурія