Справа № 420/4893/25
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2026-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/4893/25

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

09.04.2025 року;

Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Градовського Ю.М.

Казанчук Г.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 02.01.2025 №66 про відмову у переведенні з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу»;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити пенсію відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723 «Про державну службу», пунктів 10, 12 Закону України від 10.12.2015 №889 «Про державну службу» на підставі довідки про складові заробітної плати для державного службовця, який до 1 січня 2024 р. працював та звільнився з державних органів, що провели класифікацію посад державної служби, або який працював у державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, посаду якого не було класифіковано, або який працював у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 19.12.2024 №308/15-32-10-02-12 та довідки про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, який до 1 січня 2024 року працював та звільнився з державних органів, що провели класифікацію посад державної служби, або який працював у державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, посаду якого не було класифіковано, або які працювали у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд) від 19.12.2024 №309/15-32-10-02-12, з часу звернення за призначенням пенсії з 26.12.2024.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачка перебуває на обліку в ГУПФУ та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У грудні 2024 року позивачка звернулась в ГУПФУ із заявою про переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Позивачка зауважує на тому, що відповідає умовам для збереження права на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Натомість, ГУПФУ, без наведення правових підстав, у задоволенні вимог позивачки відмовило.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 02.01.2025 року №66 про відмову у переведенні ОСОБА_1 з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу».

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723 «Про державну службу» та п.п. 10, 12 Закону України від 10.12.2015 №889 «Про державну службу» з 26.12.2024 року.

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Стягнув з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,2 грн.

Проаналізувавши приписи пунктів 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, суд першої інстанції виходив з того, що за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Зміст трудової книжки та положення Порядку №283 підтверджують ту обставину, що період робіт позивачки посадах податкової адміністрації, податкової інспекції та в ГУДПС підлягає зарахуванню до стажу державної служби. Поряд з цим, станом на 01.05.2016 року стаж державної служби позивачки перевищує 20 років.

З наведеного слідує, що рішення ГУПФУ про відмову позивачці у зарахуванні повного стажу державної служби та про відмову у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» є необґрунтованим, прийняте не у відповідності до норм законодавства про державну службу та законодавства, що регулювало порядок обчислення стажу державної служби за спірний період робіт.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та процесуального права, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням Закону України «Про державну службу» №889 та обставинам справи цієї адміністративної справи. Вказане пояснюється тим, що відповідно до пунктів 10 і 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889 на призначення пенсії за цим Законом у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, що належать до категорії посад державних службовців, можуть розраховувати наступні категорії осіб:

-державні службовці, які на день набрання чинності Законом №889 (з 01.05.2016) займають посади державної служби та мають не менше 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723 та актами Кабінету Міністрів України;

-особи, які на день набуття чинності Законом №889 мають не менше як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723 та актами Кабінету Міністрів України незалежно від факту роботи на державній службі станом на 01.05.2016 року.

Згідно наведеного правового регулювання спірних правовідносин, апелянт зауважує на тому, що судом першої інстанції необґрунтовано проігноровано ту обставину, що станом на день набрання чинності Законом №889 позивачка був посадовою особою державного органу, на який не поширюється дія Закону України «Про державну службу». Поряд з цим, основним критерієм, за яким визначається можливість зарахування того чи іншого періоду роботи особи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії згідно цього Закону, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу державного службовця. Натомість, періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Також, апелянт стверджує на тому, що, здійснюючи розподіл судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФУ, суд першої інстанції помилково не врахував законодавчо визначену заборону на використання коштів ПФУ не цілі, не передбачені законодавством про державне пенсійне страхування.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, з 19.10.2020 позивачка отримує пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

26.12.2024 позивачка звернулась в ГУПФУ із заявою про перехід на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». До заяви позивачка додала довідки про заробітну плату №309/15-32-10-02-12, №2.307/15-32-10-02-12 та №308/15-32-10-02-12.

Рішенням ГУПФУ від 02.01.2025 №66 відмовлено у задоволенні заяви позивачки про переведення з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу».

ГУПФУ зазначило, що станом на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» (01.05.2016) позивачка не працювала на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби та не має 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби.

Не погоджуючись з рішенням ГУПФУ, посилаючись на його неправомірність та необґрунтованість, позивачка звернулась до суду з цим позовом за захистом своїх прав та інтересів на належне пенсійне забезпечення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII.

Відповідно до статті 90 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Із набранням чинності 01 травня 2016 року Законом України від 10.12.2015 року №889-VIII втратив чинність Закон України «Про державну службу», крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII.

За правилами пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Пунктом 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пунктом 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, розділом XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону №3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ і пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Згідно з частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Частиною першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV закріплено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Отже, після 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом №889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №889-VIII, та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Судом першої інстанції правильно враховано, що згідно трудових книжок Серії НОМЕР_1 та Серії НОМЕР_2 позивачка перебувала на наступних посадах:

- в Державній податковій інспекції по Татарбунарскому районі з 04.05.1995 року (у цей же день прийняла присягу державного службовця) по 25.11.1996 року старшим державним податковим інспектором відділу аудиту доходів юридических осіб управління аудиту доходів;

- в Державній податковій адміністрації в Татарбунарскому районі (перейменована в Державну податкову інспекцію у Татарбунарскому районі Одеської області) з 25.11.1996 року по 12.09.2003 року старшим державним податковим інспектором відділу документальних перевірок юридичних осіб, заступником начальника відділу документальних перевірок юридичних осіб, заступником начальника відділу податкового аудиту та валютного контролю;

- в Державній податковій адміністрації в Одеській області з 15.09.2003 року по 23.12.2005 року головним державним податковим інспектором-ревізором відділу організації відділу перевірок відшкодування податку на додану вартість управління податкового аудиту та валютного контролю, заступником начальника відділу організації перевірок відшкодування податку на додану вартість управління контрольно-перевірочної роботи;

- в Саратській міжрайонній державній податковій інспекції з 26.12.2005 року по 29.02.2012 року головним державним податковим ревізором-інспектором відділу контрольно-ревізійної роботи, головним державним податковим ревізором-інспектором відділу аудиту юридичних осіб, головним державним податковим ревізором-інспектором відділу податкового контролю юридичних осіб, начальником Татарбунарського відділу Саратської міжрайонної державної податкової інспекції, начальником Татарбунарського відділу Саратської міжрайонного відділу Саратської міжрайонної державної податкової інспекції;

- в Саратській міжрайонній державній податковій інспекції Одеській області Державної податкової служби з 01.03.2012 року по 27.06.2013 року заступником начальника Татарбунарського відділу, завідуючою сектору з адміністрування податків з фізичних осіб Татарбунарського відділення;

- в Саратській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області з 27.06.2013 року по 05.01.2015 року завідуючою сектором доходів і зборів з фізичних осіб Татарбунарського відділення;

- в Саратській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС в Одеській області з 05.01.2015 року по 16.05.2016 року завідувачем сектору доходів і зборів фізичних осіб, головним державним інспектором Татарбунарського відділення;

- в Арцизькій об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС в Одеській області з 17.05.2016 року по 07.11.2018 року головним державним ревізором-інспектором відділу адміністрування податку на доходи фізичних осіб, головним державним ревізором-інспектором відділу податків і зборів з фізичних осіб, головним державним інспектором відділу обслуговування платників;

- в Головному управлінні ДФС в Одеській області з 08.11.2018 року по 07.11.2019 року начальником Татарбунарської державної податкової інспекції Ізмаїльського управління;

- в Головному управлінні ДПС в Одеській області з 08.11.2019 року по 09.12.2024 року начальником Татарбунарської державної податкової інспекції Ізмаїльського управління, начальником державної податкової інспекції, начальником Татарбунарської державної податкової інспекції.

Стаття 25 Закону №3723-XII визначала класифікацію посад державних службовців, основними критеріями якої є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу (частина перша).

Частиною другою цієї ж статті установлено сім категорій посад державних службовців. Поряд з тим частиною третьою статті 25 Закон №3723-XII обумовлено, що віднесення існуючих посад державних службовців, не перелічених у цій статті, також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним державним органом.

Крім того, частиною сімнадцятою статті 37 Закону №3723-ХІ визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Постановою Кабінету Міністрів України №283 від 03.05.1994 затверджено Порядок обчислення стажу державної служби (діяв до набрання чинності Законом №889-VIII), яким визначено посади і ранги, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Згідно пункту 2 Порядку №283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), серед іншого, на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Пунктом 4 Порядку №283 передбачено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку №283 визначено, що обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.

Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був Закон України від 04.12.1990 №509-XII «Про державну податкову службу в Україні» (чинний до 19.11.2012).

Згідно статті 6 Закону №509-XII видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Частиною п`ятою статті 15 Закону №509-XII установлено, що правовий статус посадових осіб органів державної податкової служби, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Законом, а в частині, що не регулюється ним, - Законом України «Про державну службу».

Частина четверта статті 15 Закону №509-XII передбачала, що службові особи державних податкових інспекцій не мають права займатися підприємницькою діяльністю, а також працювати за сумісництвом на підприємствах, в установах і організаціях (крім наукової та викладацької діяльності). Тобто цією нормою було встановлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондуються з вимогами статті 12 Закону №3723-XII щодо обмежень, пов`язаних із прийняттям на державну службу та її проходженням.

Частинами сьомою, восьмою статті 15 Закону №509-XII передбачено, що посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації. Посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються спеціальні звання: головний державний радник податкової служби, державний радник податкової служби I рангу, державний радник податкової служби II рангу, державний радник податкової служби III рангу, радник податкової служби I рангу, радник податкової служби II рангу, радник податкової служби III рангу, інспектор податкової служби I рангу, інспектор податкової служби II рангу, інспектор податкової служби III рангу.

Законом України від 05.07.2012 №5083-VI «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо державної податкової служби та у зв`язку з проведенням адміністративної реформи в Україні», який набрав чинності 12.08.2012, доповнено Податковий кодекс України розділами XVIII-1 та XVIII-2, у тому числі статтею 344.

Так, згідно з пунктом 344.1 статті 344 ПК України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно д Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

З наведеного правового регулювання, суд першої інстанції обґрунтовано визначив, що позивачка працювала на різних посадах державної служби у податкових органах з 04.05.1995 року по 09.12.2024 року, тобто більше 29 років, і станом на 01.05.2016 року обіймала посаду державної служби в державних органах.

Згідно положень статті 37 Закону України «Про державну службу», Закону України «Про державну податкову службу в Україні» посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-XII.

Отже, посадові особи органів державної податкової служби, які обіймали посади в державних органах для виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету та яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження служби в податкових органах повинен зараховуватись їм до стажу державної служби, який дає право на пенсію.

Відтак, є правильним висновок суду першої інстанції про неправомірність та обґрунтованість рішення ГУПФУ щодо не зарахування періоду роботи позивачки в податкових органах з 04.05.1995 року по 30.04.2016 року (включно), що становить понад 20 років, та наявність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до вимог статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: Ю.М. Градовський

Г.П. Казанчук