Справа № 320/9034/26
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2026-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

20 березня 2026 року м. Київ № 320/9034/26

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д., розглянувши матеріали адміністративного позову Комунального підприємства Тетіївської міської ради «Тетіївтепломережа» до Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулося Комунальне підприємство Тетіївської міської ради «Тетіївтепломережа» з позовом до Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просить суд:

- визнати дії Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України протиправним та скасувати постанову від 09 грудня 2025 року «Про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження».

У зв`язку з невідповідністю позовної заяви встановленим Кодексом адміністративного судочинства України вимогам, ухвалою суду від 04 березня 2026 року позов залишено без руху та надано позивачу час на усунення виявлених недоліків, зокрема, шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску або пояснень та доказів на їх підтвердження, що свідчать про існування обставин, що об`єктивно перешкоджали особисто позивачеві з`ясувати стан справ та звернутись до суду з адміністративним позовом у строки, визначені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

На виконання вимог ухвали суду від 04 березня 2026 року позивачем подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Зі змісту зазначеної заяви судом встановлено, що аргументація позивача зводиться до того, що позивачем саме 23 лютого 2026 року стало відомо про порушення його прав з відповіді на адвокатський запит, тобто раніше позивачу не було відомо про відмову відповідача в закінченні виконавчого провадження про стягненню виконавчого збору.

Заяву передано для розгляду судді 13.03.2026, що підтверджується відповідним актом суду.

Вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску строку на звернення до суду, суд зазначає таке.

Згідно з частиною третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися спеціальні строки звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. У даному випадку такий строк становить десять днів відповідно до приписів статті 287 КАС України.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на звернення до суду, представник позивача зазначає, що про порушення прав стало відомо лише 23 лютого 2026 року з відповіді на адвокатський запит, тобто раніше позивачу не було відомо про відмову відповідача у закінченні виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору.

Водночас у позовній заяві представник позивача прямо зазначає, що 09 грудня 2025 року підприємству стало відомо про винесення оскаржуваної постанови.

Більше того, у заяві про поновлення строку на звернення до суду представник позивача підтверджує, що саме 09.12.2025 підприємство дізналося про винесення оскаржуваної постанови, проте вказує, що фактично не мало можливості з нею ознайомитися у зв`язку з відсутністю ідентифікатора доступу до виконавчого провадження, що, за твердженням позивача, було зумовлено ненадсиланням постанови про відкриття виконавчого провадження.

Суд зазначає, що Верховний Суд неодноразово наголошував: днем, коли особа дізналася про порушення свого права, є встановлений належними доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок яких відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Таким днем, зокрема, може бути день ухвалення (винесення) рішення, що оскаржується, або день, коли особа об`єктивно отримала інформацію про таке рішення.

Якщо ж встановити такий день точно неможливо, строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

При цьому поняття «повинна була дізнатися» тлумачиться не як формальний обов`язок особи, а як наявність об`єктивної можливості отримати інформацію про порушення прав за відсутності перешкод для цього. Йдеться про ситуацію, коли за конкретних обставин особа не могла залишатися необізнаною про відповідні рішення чи дії.

Зокрема, особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення або вчинення дій і не існувало об`єктивних перешкод для з`ясування їх змісту.

Доказами обізнаності особи про порушення прав можуть бути її активні дії, спрямовані на їх захист, у тому числі подання скарг, звернень, запитів, а також інші обставини, що свідчать про наявність у неї реальної можливості дізнатися про відповідні рішення чи дії.

Отже, момент, коли особа «повинна була дізнатися» про порушення свого права, має об`єктивний характер та визначається з урахуванням конкретних обставин справи, тоді як суб`єктивне усвідомлення особою повного обсягу порушення не впливає на початок перебігу процесуального строку та не може бути підставою для його довільного продовження.

З матеріалів справи дійсно неможливо достеменно встановити точний момент, коли позивач ознайомився з повним змістом оскаржуваних постанов.

Доводи представника позивача про те, що про порушення прав стало відомо лише 23 лютого 2026 року у зв`язку з отриманням відповіді на адвокатський запит від 18 грудня 2025 року, суд оцінює критично.

Суд звертає увагу, що зазначений запит стосувався закриття виконавчого провадження ВП № 79784820, тоді як у даній справі оскаржується постанова про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження у межах виконавчого провадження ВП № 79543700.

Отже, наведені обставини не є тотожними та не можуть обґрунтовувати відкладення початку перебігу строку звернення до суду.

Разом з тим, сам представник позивача у позовній заяві прямо зазначає, що про наявність оскаржуваної постанови підприємству було відомо ще 09 грудня 2025 року.

Таким чином, саме ця дата свідчить про обізнаність позивача як юридичної особи щодо факту прийняття рішення, яке він вважає таким, що порушує його права, а відтак є початком перебігу строку звернення до суду.

Суд наголошує, що при вирішенні питання про початок перебігу процесуального строку враховується обізнаність саме позивача, як носія порушеного права, а не його представника.

Представник позивача здійснює процесуальне представництво та реалізує процесуальні права від імені довірителя, однак не є самостійним суб`єктом спірних матеріальних правовідносин. Відповідно, момент, коли представник фактично ознайомився з матеріалами чи отримав відповідні документи, не має правового значення для визначення початку перебігу строку звернення до суду.

Аналогічний правовий підхід неодноразово висловлювався Верховним Судом, який виходить з того, що процесуальні строки обчислюються з моменту обізнаності саме особи, права якої порушено, а не з моменту, коли її представник отримав відповідну інформацію або сформував правову позицію.

Більше того, посилання представника позивача на неможливість своєчасного ознайомлення з оскаржуваною постановою фактично зводяться до суб`єктивних труднощів організації представництва інтересів, що не можуть визнаватися обставинами об`єктивного та непереборного характеру.

Суд підкреслює, що належна організація захисту прав, у тому числі своєчасне залучення представника, отримання необхідної інформації та реагування на відомі обставини, є сферою відповідальності самого позивача та не може перекладатися на суд шляхом штучного продовження процесуальних строків.

Інше тлумачення фактично призвело б до можливості довільного визначення початку перебігу строку звернення до суду залежно від моменту залучення представника або отримання ним інформації, що суперечить принципу правової визначеності та усталеній судовій практиці.

За таких обставин суд доходить висновку, що доводи представника позивача у цій частині є необґрунтованими, спрямованими на штучне зміщення початку перебігу процесуального строку та не можуть бути покладені в основу висновку про поважність причин його пропуску.

Крім того, суд враховує усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої тривале листування з органами державної влади саме по собі не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Вчинення позивачем дій щодо досудового врегулювання спору шляхом направлення звернень, заяв чи скарг не належить до обставин об`єктивного та непереборного характеру, які унеможливлювали своєчасне звернення до суду.

Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 826/14417/18.

Суд також бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою під час вирішення питань щодо поновлення процесуальних строків ключове значення має принцип правової визначеності як складова права на справедливий суд.

Поновлення пропущеного строку є винятком із загального правила та допускається лише за наявності належним чином обґрунтованих підстав. Поважними можуть визнаватися лише ті причини, які мають об`єктивний, непереборний характер, не залежать від волі особи та фактично унеможливлювали своєчасне звернення до суду.

Водночас навіть наявність таких причин не зумовлює автоматичного поновлення строку, оскільки кожна ситуація підлягає індивідуальній оцінці з урахуванням принципу правової визначеності.

Європейський суд з прав людини послідовно наголошує, що національні суди повинні надавати пріоритет дотриманню процесуальних строків, установлених законом, а відступ від цього принципу можливий лише у виняткових випадках, за наявності саме об`єктивних і непереборних обставин, а не формальних чи суб`єктивних пояснень сторони.

У цьому контексті суд зазначає, що отримання позивачем додаткової інформації від відповідача або інших суб`єктів не змінює моменту, з якого особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, а лише свідчить про час, коли позивач почав вчиняти активні дії щодо їх захисту.

Така обставина не пов`язується із початком перебігу строку звернення до суду та фактично свідчить про намагання штучно продовжити цей строк.

Отже, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, а також не наведено переконливих пояснень, які б свідчили про існування обставин об`єктивного та непереборного характеру, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду з адміністративним позовом у строки, визначені статтею 122 КАС України, як того вимагала ухвала суду від 04 березня 2026 року.

Фактично позивач, будучи обізнаним про наявність оскаржуваної постанови ще у грудні 2025 року, протягом тривалого часу не вчиняв жодних належних та достатніх дій для захисту своїх прав та інтересів і звернувся до суду лише у лютому 2026 року.

Така поведінка свідчить про відсутність належної процесуальної активності та не може розцінюватися як звернення до суду в розумний строк без невиправданих зволікань.

За таких обставин підстави для поновлення строку звернення до суду відсутні.

Статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачені наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.

Так, частиною першої цієї статті передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею в заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зважаючи на встановлення судом факту пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним позовом, за відсутності у заяві про визнання поважними причини пропуску строку на звернення до суду вагомих і переконливих аргументів, які б свідчили про наявність обставин об`єктивного і непереборного характеру, що створили суттєві перешкоди у реалізації позивачем належного йому права на звернення до адміністративного суду упродовж строку, встановленого для цього законодавством, або ж взагалі унеможливили своєчасну реалізацію позивачем такого права, беручи до уваги, що за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає поверненню.

Також, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Ураховуючи зазначене, суд вважає за необхідне повернути позивачу судовий збір у розмірі 3328,00 грн, сплачений згідно з квитанцією від 27 лютого 2026 року № 37.

Керуючись статтями 123, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву Комунального підприємства Тетіївської міської ради «Тетіївтепломережа» до Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, повернути позивачеві.

2. Повернути Комунальному підприємству Тетіївської міської ради «Тетіївтепломережа» (; 09800, м. Тетїїв, вул. Соборна,19/а) сплачений судовий збір у розмірі 3328,00 грн, сплачений згідно з квитанцією від 27 лютого 2026 року № 37.

3. Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, зокрема із зазначенням доказів на підтвердження викладених позивачем обставин.

4. Копію ухвали разом з матеріалами позовної заяви надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Панченко Н.Д.