Справа № 460/13036/24
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2026-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 рокуЛьвівСправа № 460/13036/24 пров. № А/857/19722/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Матковської З.М.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року (судді Дуляницька С.М., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Рівне) у справі № 460/13036/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просить визнати протиправними дії Відповідача, щодо ненарахування та невиплати винагороди, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 01.12.2022 по 31.12.2022 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду та (або) за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва); Зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити винагороду, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 01.12.2022 по 31.12.2022 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду та (або) за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва) із здійсненням компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, згідно постанови КМУ №44; Визнати протиправними дії Відповідача, щодо ненарахування та невиплати винагороди, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 01.01.2023 по 31.01.2023 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду та (або) за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва); Зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити винагороду, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 01.01.2023 по 31.01.2023 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду та (або) за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва) із здійсненням компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, згідно постанови КМУ №44; Визнати протиправними дії Відповідача, щодо ненарахування та невиплати винагороди, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 01.02.2023 по 28.02.2023 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду та (або) за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва); Зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити винагороду, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 01.02.2023 по 28.02.2023 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду та (або) за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва) із здійсненням компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, згідно постанови КМУ №44; Визнати протиправними дії Відповідача, щодо ненарахування та невиплати винагороди, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 01.03.2023 по 21.03.2023 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду та (або) за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва); Зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити винагороду, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 01.03.2023 по 21.03.2023 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду та (або) за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва) із здійсненням компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, згідно постанови КМУ №44; Визнати протиправними дії Відповідача, щодо ненарахування та невиплати винагороди, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 02.04.2023 по 18.04.2023 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду та (або) за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва); Зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити винагороду, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 02.04.2023 по 18.04.2023 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду та (або) за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва) із здійсненням компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, згідно постанови КМУ №44; Визнати протиправними дії Відповідача, щодо ненарахування та невиплати винагороди, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 19.04.2023 по 10.05.2023 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду та (або) за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва); Зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити винагороду, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 19.04.2023 по 10.05.2023 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду або за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва) із здійсненням компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, згідно 18 постанови КМУ №44; Визнати протиправними дії Відповідача щодо ненарахування та невиплати винагороди, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 14.05.2023 по 21.05.2023 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду та (або) за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва); Зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити винагороду, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 14.05.2023 по 21.05.2023 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду або за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва) із здійсненням компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, згідно постанови КМУ №44; Визнати протиправними дії Відповідача, щодо ненарахування та невиплати винагороди, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 22.05.2023 по 11.07.2023 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду та (або) за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва); Зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити винагороду, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за період з 22.05.2023 по 11.07.2023 а саме за час виконання бойових завдань у воєнних конфліктах, інших заходах особливого періоду або за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва) із здійсненням компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, згідно постанови КМУ №44; Зобов`язати Відповідача здійснити розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати та нарахувати і виплатити компенсацію на відповідний рахунок.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити повністю.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у період з 2022 по 2023 рік включно, де отримував грошове забезпечення.

Вважаючи, що відповідач протягом проходження військової служби ненараховував йому та невиплачував винагороду, яка визначено постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 за час виконання бойових завдань та (або) за час безперервного лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва), позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII).

Частиною першою статті 2 цього Закону передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначено Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон №2011-ХІІ).

Згідно статті 9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України №18 від 20.01.2016 Про деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських постановлено, що за час участі у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується винагорода в порядку, визначеному керівниками відповідних державних органів за: безпосередню участь в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду, - в розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки, у межах бюджетних призначень пропорційно часу участі в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду (далі Постанова №18).

Відповідно до наказу Міністерства оборони України №340 від 18.09.2020 "Питання реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №18" був затверджений Порядок виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (далі - Порядок № 340).

Згідно пункту 1 розділу І Порядку №340, даний Порядок визначає розміри та умови виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці) за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (далі - заходи ЗНБО) чи в антитерористичній операції (далі - АТО), інших заходах в умовах особливого періоду (далі - винагорода).

Відповідно до пуннкту 3 розділу І Порядку №340 виплата винагороди військовослужбовцям здійснюється за місцем проходження служби на підставі наказів командирів органів військового управління та військових частин. Командирам військових частин - на підставі наказів вищих командирів (начальників, керівників). Розміри винагород у наказах зазначаються в гривнях.

Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Порядку №340, розмір винагороди військовослужбовцям за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду у граничних розмірах на місяць визначено у додатку 1 до цього Порядку. Розмір винагороди визначається пропорційно дням безпосередньої участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду.

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ Порядку №34, винагорода виплачується пропорційно часу участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі військовослужбовців у цих заходах до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів.

Розмір винагороди визначається залежно від місць виконання завдань на підставі:

даних обліку військовослужбовців, які виконують завдання на лінії бойового зіткнення на глибину ротних опорних пунктів першого ешелону оборони, на території противника (території між позиціями військ противника та своїх військ), бойові завдання в акваторії Азовського моря, беруть участь у заходах з відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою або виконують завдання в інших місцях дислокації в межах визначеного району проведення воєнного конфлікту, заходів ЗНБО чи АТО;

переліку військових частин та/або їх підрозділів, які виконують завдання на лінії бойового зіткнення на глибину ротних опорних пунктів першого ешелону оборони;

документів органів військового управління (ОКП ОС чи штабу АТО, штабів оперативно-тактичних угруповань), військових частин про періоди виконання окремими військовослужбовцями завдань на лінії бойового зіткнення на глибину ротних опорних пунктів першого ешелону оборони, на території противника (території між позиціями військ противника та своїх військ) або в інших місцях дислокації в межах визначеного району проведення воєнного конфлікту, заходів ЗНБО чи АТО.

Згідно пункту 5 Розділу ІІ Порядку №340 підтвердженням виконання завдань у складі сил та засобів здійснення заходів із ЗНБО чи в АТО є витяг із наказу органу військового управління (ОКП ОС чи штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання) про прибуття військовослужбовця до складу (вибуття зі складу) сил та засобів, що беруть безпосередню участь в заходах ЗНБО чи в АТО (крім військовослужбовців Головного управління розвідки Міністерства оборони України, які ведуть оперативну (військову, спеціальну) розвідку на території противника (території між позиціями військ противника та своїх військ) та не перебувають у підпорядкуванні керівництва ОКП ОС чи штабу АТО, облік яких здійснюється окремо).

Пунктом 8 Розділу ІІ Порядку №340 передбачено, що винагорода виплачується також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних та за час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого) після отриманих під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах, заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду поранень (контузії, травми, каліцтва), психічних та поведінкових розладів.

Винагорода виплачується в розмірах, встановлених військовослужбовцю на день отримання поранення (контузії, травми, каліцтва), виявлення психічних та поведінкових розладів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач 18.12.2022, близько 16:30 год, виконуючи бойове завдання в районі населеного пункту Донецької області, внаслідок здійснення танкового обстрілу противником солдат ОСОБА_1 одержав тяжку мінно-вибухову травму. Множинні вогнепальні осколкові сліпі поранення правої частини шиї, грудної клітки, стегна, плеча та передпліччя з вогнепальним переломом середньої третини діафізу плечової кістки, краєвим переломом середньої третини діафізу правої променевої кістки, що підтверджується довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) виданою військової частини НОМЕР_1 від 13.01.2023.

Згадана довідка складена за формою, передбаченою додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України.

Згідно з дослідженою медичною документацією (виписками із медичної карти стаціонарного хворого, медичними довідками, виписними епікризами, довідками ВЛК) та наказами про надання відпустки, солдат ОСОБА_1 після поранення, отриманого 18.12.2023, в періодах з 01.03.2023 по 23.03.2023, з 01.04.2023 по 12.05.2023, з 14.05.2023 по 16.07.2023 включно перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці за станом здоров`я.

Таке лікування відбувалося у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а саме отриманням позивачем 18.12.2022 мінно-вибухової травми, що підтверджується відповідним діагнозом, зазначеним у виписках з медичної карти стаціонарного хворого.

Спірним в межах даної справи є питання нарахування та виплати позивачу винагороди, передбаченої Постановою №18.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Конституційний Суд України у рішенні №6-зп від 25.11.1997 зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні № 19-рп/2011 від 14.12.2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. За таких обставин, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Конституційний Суд України у рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 розтлумачив, що поняття охоронюваний законом інтерес слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Відтак, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Разом з тим, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №3-рп/2003 від 30.01.2003).

Згідно з пунктом 9 частини 5 статті 160 КАС України у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.

Адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Порушення вимог Закону рішенням, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями/бездіяльністю чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Верховного Суду України у постанові від 15.11.2016 у справі № 800/301/16, зазначив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Загальні підходи до судового захисту законних інтересів були сформульовані Верховним Судом у постанові від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17, які також узгоджуються із постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі № 640/21611/19. У даних постановах Верховний Суд зазначив, що обставинами, які свідчать про очевидну відсутність у позивача порушеного права чи законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є, зокрема, не правовий характер вимог, адже задоволення позовних вимог не породжує правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до юридичного відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України.

Верховний Суд наголосив про необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення права чи інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

Ознаками потерпілого від порушення законного інтересу Верховний Суд вказав: а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов; б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності; в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду); г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. У вказаних справах Верховний Суд підсумував, що безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного рішення, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди.

Суд може робити висновок про неправомірність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та про порушення у зв`язку із цим прав лише за позовом належного позивача. Оцінка рішень за позовом особи, яка не має права на звернення до суду, яка не є потерпілою у конкретних правовідносинах (є неналежним позивачем), апріорі не може призвести до захисту прав і не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказав, що "порушення його прав полягає у тому, що відповідачем ненараховано та невиплачено винагороду, відповідно до вимог Постанови №18 за періоди з 01.12.2022 по 31.12.2022, 01.01.2023 по 31.01.2023, 01.02.2023 по 28.02.2023, 01.03.2023 по 21.03.2023, 02.04.2023 по 18.04.2023, 19.04.2023 по 10.05.2023, 14.05.2023 по 21.05.2023, 22.05.2023 по 11.07.2023 за час виконання бойових завдань та (або) за час безперервного лікування в закладах охорони здоров`я, у зв`язку із отриманням поранення (контузією, травми, каліцтва)".

Проте, позивачем до позовної заяви додано лишу картку особового рахунку ОСОБА_1 за 2023, відповідно до якої під час проходження служби у відповідача в 2023 році, йому нараховувалися та виплачувалися як заробітна плата, так і інші нарахування.

Разом з тим, за 2022 рік позивачем не долучено жодних відомостей, щодо нарахування та виплати грошового забезпечення та інших виплат.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що з позовної заяви не можливо встановити чому саме позивач дійшов до висновку щодо невиплати йому винагороди (визначеної Постановою №18), оскільки вона містить лише покликання на норми законодавства, без покликань на конкретні обставини та зазначення конкретних доказів, що свідчили б про порушення відповідачем його прав та інтересів.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) та Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року у справі №460/13036/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Ільчишин
судді В. В. Гуляк
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 20.03.26