Справа № 140/7396/25
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2026-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

24 березня 2026 року

м. Київ

справа №140/7396/25

адміністративне провадження № К/990/11069/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Чиркіна С.М. та Шарапи В.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року

у справі №140/7396/25

за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатної доньки ОСОБА_2

до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник), яка діє в інтересах недієздатної доньки ОСОБА_2 , звернулася до адміністративного суду з позовом до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, в якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, які полягають у відмові скласти та подати до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області оновлені довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_3 станом на 05 березня 2019 року, станом на 01 січня 2022 року та станом на 01 січня 2023 року, за відповідною або аналогічною посадою, яку ОСОБА_3 займав на дату звільнення зі служби, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, усі щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, виключний перелік яких передбачений у статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня №2262-XII (далі - Закон №2262-XII), що враховуються для перерахунку пенсії ОСОБА_2 по втраті годувальника з 01 квітня 2019 року, з 01 лютого 2022 року та з 01 лютого 2023 року відповідно;

- зобов`язати відповідача Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції оформити та подати до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області оновлені довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_3 станом на 05 березня 2019 року, станом на 01 січня 2022 року та станом на 01 січня 2023 року за відповідною посадою або аналогічною посадою, яку ОСОБА_3 займав на дату звільнення зі служби, в яких на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704 (далі - постанова КМУ №704) та без урахування положень абзацу сьомого пункту 5 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року №45 (далі - Порядок №45), вказати розмір окладу за посадою, військовим (спеціальним) званням, відсоткової надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, надбавки за службу в умовах режимних обмежень, премії, а також 100% надбавки від посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років, надбавки за особливі умови (50% від посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням), надбавки за інформаційно-аналітичне забезпечення (50% від посадового окладу), надбавки за виконання особливо важливих завдань (50% від посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років), передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 року №1294 (далі - постанова КМУ №1294), надбавки за безперервну службу (70% від попередньої суми грошового забезпечення) та надбавки від очікуваної суми пенсії (65% від суми всього грошового забезпечення), що враховуються для перерахунку з 01 квітня 2019 року, з 01 лютого 2022 року та з 01 лютого 2023 року основного розміру пенсії ОСОБА_2 по втраті годувальника.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року, відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 08 березня 2026 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернулася з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із наступного.

Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини другої статті 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Аналіз наведених норм в контексті правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі, свідчить про те, що в даному випадку оскаржуються судові рішення, постановлені у справі незначної складності.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.

Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Скаржником наведено наступну підставу для касаційного оскарження рішень судів першої і апеляційної інстанцій та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності №140/7396/25, яка передбачена частиною четвертою статті 328 КАС України: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2021 року у справі №0940/2301/18, від 09 червня 2022 року у справі №520/2098/19, та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №522/2738/17, від 12 березня 2019 року у справі №913/204/18, від 12 листопада 2019 року у справі №826/3858/18, від 10 березня 2020 року у справі №160/1088/19; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 43, 63 Закону №2262-XII, абзацу сьомого пункту 5 Порядку №45 у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 КАС України; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа має виняткове значення для позивача.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на необхідність врахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 лютого 2021 року у справі №0940/2301/18, оскільки такий висновок відсутній в Єдиному державному реєстрі судових рішень за реквізитами пошуку.

Суд також не приймає до уваги посилання скаржника на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі №520/2098/19, та постановах Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №913/204/18, від 12 листопада 2019 року у справі №826/3858/18, від 10 березня 2020 року у справі №160/1088/19, оскільки обставини у цій справі та у справах, зазначених скаржником з метою обґрунтування підстави касаційного оскарження, виникли за різних фактичних обставин, у різні періоди часу з урахуванням різного законодавчого регулювання та його застосування.

Для встановлення подібності правовідносин у справі №140/7396/25 та наведених скаржником справах, Верховний Суд керується методологією, викладеною, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19, відповідно до якої подібність правовідносин визначається за трьома критеріями: суб`єктним, об`єктним (предметним) та нормативним. Неподібність встановлюється у разі суттєвої розбіжності хоча б в одному з цих елементів, що унеможливлює автоматичне застосування правового висновку до поточної справи.

Так у справі №140/7396/25 предметом спору є дії Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо відмови у видачі оновлених довідок про розмір грошового забезпечення станом на 2019, 2022 та 2023 роки для перерахунку пенсії. Позивач діє в інтересах недієздатної особи, що отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника, який проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України.

Правовідносини у справі №913/204/18 є абсолютно неподібними, оскільки вони вирішені за правилами господарського судочинства. Предметом розгляду у ній був позов прокурора про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна та повернення приміщення навчального закладу.

Щодо справи №826/3858/18, то предметом оскарження у ній була законність окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21 лютого 2018 року №103.

Правовідносини у справі №160/1088/19 стосуються оскарження податкових повідомлень-рішень про збільшення грошового зобов`язання з орендної плати за землю для юридичної особи.

Разом з тим у справі №522/2738/17 вирішувалось питання перерахунку пенсії колишнього працівника органів внутрішніх справ (міліції). Незважаючи на загальну схожість предметів спору, правовідносини є неподібними через різне законодавче регулювання грошового забезпечення працівників органів внутрішніх справ та працівників Державної кримінально-виконавчої служби України, а також різні часові межі виникнення права на перерахунок, що розглядаються у справі №140/7396/25.

Водночас аналіз правовідносин у справі №520/2098/19 вказує на відсутність подібності за суб`єктним складом та нормативним регулюванням, оскільки у цій справі Велика Палата Верховного Суду розглядала питання перерахунку пенсії військовослужбовця на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Предметом судового аналізу у справі №520/2098/19 був перерахунок пенсії колишнього військовослужбовця, зумовлений набранням чинності постановою КМУ №704, яка докорінно змінила структуру грошового забезпечення діючих військовослужбовців, тобто запровадила нові оклади та скасувала старі надбавки. Натомість у справі №140/7396/25 позивач вимагає довідки станом на 2022 та 2023 роки із зазначенням у них надбавок із грошового атестата померлого годувальника.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Таким чином, з огляду на недостатнє обґрунтування скаржником у касаційній скарзі посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а також враховуючи те, що наведені скаржником постанови Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду та оскаржувані судові рішення, прийняті з урахуванням різних фактичних обставин справи, у різні періоди часу та з урахуванням різного законодавчого регулювання та його застосування, колегія суддів вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутність висновку Верховного Суду) колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до імперативних приписів статті 63 Закону №2262-XII, підставою для перерахунку пенсій є зміна розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців (осіб, які мають право на пенсію за цим Законом), або введення нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

При вирішенні питання про законність відмови у включенні до довідки додаткових видів грошового забезпечення, суд касаційної інстанції керується правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі №826/14615/18, згідно з яким:

«...з 01 березня 2018 року грошове забезпечення військовослужбовців (осіб рядового і начальницького складу) розраховується відповідно до постанови КМУ №704, якою встановлені нові розміри посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням. Зміна правового регулювання структури грошового забезпечення з набранням чинності постановою КМУ №704 виключає можливість нарахування надбавок та премій у розмірах, що були встановлені попередніми нормативно-правовими актами (зокрема, постановою КМУ №1294), якщо такі виплати не передбачені новим порядком виплати грошового забезпечення для відповідної категорії посад».

Враховуючи правову позицію Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі №826/14615/18, колегія суддів узагальнює, що з моменту набрання чинності постановою КМУ №704, тобто з 01 березня 2018, попередня система нормативного регулювання виплат, встановлена постановою КМУ №1294, втратила чинність. Перелік складових грошового забезпечення у довідці для перерахунку пенсії має бути ідентичним переліку видів виплат, що фактично встановлені нормативно-правовими актами для діючих працівників за прирівняною посадою на дату виникнення права на такий перерахунок.

Дії відповідача щодо невключення до довідок окремих надбавок (зокрема, за виконання особливо важливих завдань, за безперервну службу тощо) відповідають принципу належного врядування. Оскільки постанова КМУ №704 та Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року №925/25, не містять згаданих додаткових видів грошового забезпечення у структурі виплат для осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України у спірний період, у відповідача відсутні правові підстави для їх відображення у складі грошового забезпечення за відповідною посадою.

Суд касаційної інстанції наголошує, що право на перерахунок пенсії не передбачає автоматичного збереження за пенсіонером структури виплат, яка існувала на момент його звільнення, якщо така структура була змінена законодавцем у межах його дискреційних повноважень щодо визначення соціальної політики держави.

Оскільки оспорювані позивачем надбавки не встановлені чинним законодавством для відповідної категорії посад, у позивача відсутні «правомірні очікування» на отримання пенсії з урахуванням таких виплат. Скасування пунктів 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21 лютого 2018 року №103 не призвело до відновлення дії актів, що втратили чинність, а лише усунуло обмеження щодо переліку видів грошового забезпечення, які фактично існують у чинній системі оплати праці.

З огляду на сталу практику Верховного Суду (постанова від 09 червня 2021 року у справі №826/14615/18), оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі №140/7396/25 ухвалені із правильним застосуванням норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Таким чином, з огляду на недостатнє обґрунтування скаржником у касаційній скарзі посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, колегія суддів вважає недоведеною наявність підстав касаційного оскарження.

Щодо підстави, передбаченої положеннями пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України та пункту 3 частини другої статті 353 КАС України позивач зазначає, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає посилання скаржника на порушення судом імперативного обов`язку за статтею 7 КАС України є юридично необґрунтованим. Зазначена норма визначає ієрархію джерел права, які застосовує суд, і не містить жодних процесуальних приписів щодо порядку розгляду клопотань про витребування чи дослідження доказів. Відповідно до позиції Верховного Суду, неправильна правова кваліфікація скаржником нібито допущеного порушення та апелювання до норм, що не регулюють спірні процесуальні відносини, свідчить про необґрунтованість касаційної скарги в цій частині.

Крім того, відхилення клопотання про витребування доказів не є автоматичною підставою для скасування рішення, якщо воно не призвело до невстановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Верховний Суд неодноразово наголошував (наприклад, у постановах по справах №826/1234/18, №160/4431/20), що принцип офіційного з`ясування обставин (стаття 9 КАС України) не є безмежним і не зобов`язує суд збирати докази, які є надмірними або не стосуються предмета доказування. Оскільки судом було надано вичерпну оцінку сукупності вже наявних у справі належних та допустимих доказів, відмова у задоволенні додаткових клопотань скаржника є реалізацією дискреційних повноважень суду щодо забезпечення розумних строків розгляду справи.

Також, на переконання колегії суддів, скаржником не доведено, яким чином відмова у витребуванні чи огляді конкретних доказів унеможливила встановлення фактичних обставин справи. Згідно з процесуальними фільтрами касаційного перегляду, сама лише незгода учасника справи з процесуальним рішенням суду про відмову в задоволенні клопотання не є свідченням його необґрунтованості. Оскільки оскаржувані судові рішення ґрунтуються на повному та всебічному аналізі обставин справи, підстави для їх скасування за пунктом 3 частини другої статті 353 КАС України відсутні.

В цілому наведені доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з ухваленими судами першої і апеляційної інстанцій рішеннями, необхідність з боку Верховного Суду здійснення переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Колегією суддів не може бути прийнято до уваги посилання на існування обставин, визначених підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Колегія суддів також відхиляє твердження скаржника про те, що справа має для нього виняткове значення, оскільки оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. Проте, в касаційній скарзі скаржник належних обґрунтувань не наводить.

Згідно зі сформованою у постанові від 04 жовтня 2019 року у справі №904/9713/17 практикою Верховного Суду, використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», або «суспільний інтерес» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

На думку колегії суддів, твердження заявника касаційної скарги, що справа має виняткове значення не підтверджені належними доказами та не обґрунтовані обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів.

З огляду на вищевказане, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не містить вагомих аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме щодо цієї конкретної справи й вказували на те, що розгляд такої справи матиме фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення.

Характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовча практика, що склалася з приводу спорів цієї категорії, дають підстави вважати, що судові рішення, які ухвалені у справі №140/7396/25, як у справі незначної складності, не підлягають касаційному оскарженню.

На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності, а виключних підстав для касаційного оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, передбачених частинами четвертою і п`ятою статті 328 КАС України, скаржником у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Аналогічна позиція щодо віднесення вказаної категорії справ до справ незначної складності висловлена Верховним Судом, зокрема в ухвалах від 09 червня 2021 року у справі №826/14615/18, від 05 серпня 2025 року у справі №140/10542/23.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року у справі №140/7396/25 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатної доньки ОСОБА_2 до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді С.М. Чиркін

В.М. Шарапа