Справа № 520/33027/25
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2026-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

24 березня 2026 року справа № 520/33027/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Григоров Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Харківського апеляційного суду (майдан Героїв Небесної Сотні, буд. 36,м. Харків,Харківський р-н, Харківська обл.,61001, ) про визнання дій неправомірними,визнання протиправним та скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати неправомірними дії Харківського апеляційного суду в частині нарахування заступнику керівника апарату Харківського апеляційного суду ОСОБА_2 надбавки за вислугу років на державній службі у розмірі 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стаду державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу;

- визнати протиправним та скасувати наказ від 16 січня 2024 року № 05-10/7-ос в частині перерахунку надбавки за вислугу років на державній службі та встановлення заступнику керівника апарату суду ОСОБА_2 надбавки за вислугу років на державній службі із застосуванням пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» на рівні 2% посадового окладу державного службовця за кожен календарний рік стажу державної служби, але не більше 30% посадового окладу;

- зобов`язати Харківський апеляційний суд здійснити перерахунок та виплату заступнику керівника апарату суду ОСОБА_2 надбавки за вислугу років на державній службі з 01.01.2024 на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця на кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, із урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування податків і загальнообов`язкових платежів;

- допустити до негайного виконання рішення в частині виплатити надбавки за вислугу років у межах суми стягнення за один місяць.

В обгрунтування позовних вимог було зазначено, що з 2019 року позивачка працює на посаді заступника керівника апарату Харківського апеляційного суду та їй встановлено надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 50 % посадового окладу за стаж державної служби, який станом на 30.08.2019р. становив 17 років 7 місяців. Оскаржуваним наказом відповідача здійснено перерахунок надбавки за вислугу років на державній службі позивачки на рівні 2 % посадового окладу за кожен календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 % згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та визначено, що стаж державної служби позивачки станом на 16.01.2024р. склав понад 21 рік. На підставі зазначеного наказу вчинялися дії щодо невірного нарахування надбавки за вислугу років.

З наведеним ОСОБА_1 не погодилася та зазначала, що відповідно до чинного нормативного регулювання спірних правовідносин та, зокрема, Закону України «Про державну службу», надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 % посадового окладу.

Ухвалою суду від 28.01.2026р. відкрито спрощене провадження у справі без виклику (повідомлення) сторін, поновлено позивачці строк звернення до суду, пропущений з поважних причин.

Відповідач, повідомлений про відкриття провадження у справі, а також можливість подати до суду відзив на позову заяву, цим правом не скористався, відзив на позовну заяву не надав без повідомлення причин.

Суд зазначає, що надання відзиву є правом відповідача. Відповідно до частини 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Таким чином суд вважає за можливе розгляд і вирішення справи на підставі наявних в ній доказів та наведених позивачкою доводів.

Встановлені судом обставини справи наступні.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 працює з 28.08.2019р. на посаді заступника керівника апарату Харківського апеляційного суду та їй встановлено надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 50 % посадового окладу за стаж державної служби, який станом на 30.08.2019р. становив 17 років 7 місяців. Оскаржуваним наказом відповідача від 16 січня 2024 року № 05-10/7-ос здійснено перерахунок надбавки за вислугу років на державній службі позивачки на рівні 2 % посадового окладу за кожен календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 % згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та визначено, що стаж державної служби позивачки станом на 16.01.2024р. склав понад 21 рік. При цьому, наявність вказаного стажу не є спірною та сторонами у справі не заперечується.

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст. 150 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» призначення на посади державних службовців, працівників, які виконують функції з обслуговування, оплата праці та соціальні гарантії працівників апаратів місцевих, апеляційних судів, вищих спеціалізованих судів, апарату Верховного Суду, секретаріатів Вищої ради правосуддя і Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Державної судової адміністрації України, Служби судової охорони регулюються нормами законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України «Про державну службу» визначено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Згідно зі ст.ст. 46, 50 Закону України «Про державну службу» встановлено, що стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки та передбачено, що заробітна плата державного службовця складається з: - посадового окладу; - надбавки за вислугу років; - надбавки за ранг державного службовця; - виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; - виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; - премії (у разі встановлення).

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону «Про державну службу» надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Згідно з розділом «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у 2024 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України. При цьому, абзацом 2 пункту 12 розділу «Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

Згідно з п. 13 «Прикінцевих положень» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» умови оплати праці державних службовців, передбачені цим Законом, не застосовуються для державних службовців у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби. Оплата праці таких державних службовців здійснюється відповідно до умов, встановлених на 2023 рік, при цьому стимулюючі виплати можуть бути нараховані в граничному розмірі до 50 відсотків посадового окладу на місяць.

Таким чином, суд доходить висновку, що Закон України «Про державну службу» є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини, що виникають у зв`язку зі вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця, зокрема врегульовує правовідносини щодо оплати праці, заохочення та соціальні гарантії .

Разом з тим, у прикінцевих положеннях Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» було запроваджено норму, яка суперечить положенням ч.1 ст. 52 Закон України «Про державну службу», а саме зменшує максимальну межу розміру надбавки за вислугу років на державній службі з 50 відсотків до 30 відсотків, та зменшує розмір самої надбавки з 3 до 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби.

Водночас, як вірно зазначила позивачка в позовній заяві, до Закону України «Про державну службу» будь-яких змін щодо зменшення щорічного та граничного відсотку набавки за вислугу років, у тому числі, у зв`язку із проведенням класифікації посад не вносилось.

Відповідно до ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Так, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше актом. У межах спірних правовідносин спеціальним нормативно-правовим актом є саме Закон України «Про державну службу», а не прикінцеві положення закону про затвердження бюджету України на відповідний рік, а тому застосуванню підлягає саме положення ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу».

Конституційний Суд України неодноразово акцентував увагу на тому, що предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

У рішенні від 22 .05. 2008 р. № 10-рп/2008 Конституційний Суд України наголошував на тому, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони (абзаци третій, четвертий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

У рішенні від 28.08.2020 р. № 10-р/2020 Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

З огляду на викладене вище, враховуючи сталу позицію Конституційного Суду України, суд не вважає, що спеціальним законом у межах спірних правовідносин є Закон України «Про державний бюджет України на 2024 рік».

Та обставина, що Закон № 3460-IX є чинним, неконституційним не визнавався та не скасовувався, а тому підлягає виконанню, суд вважає такою, що не спростовує наведених вище висновків суду, оскільки суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Пряме застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає правомочність судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають як неконституційний в цілому або в частині.

Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19.02.2020 р. у справі №520/15025/16-а, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Таким чином, ч. 1 ст. 52 Закону України "Про державну службу" станом на момент виникнення спірних правовідносин не була скасована чи зупинена, до її положень не вносилися зміни, суд вбачає необхідність застосовувати положення саме Закону України "Про державну службу".

У справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Враховуючи наведені обставини в їх сукупності, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги про скасування оскаржуваного наказу є обгрунтованими.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату надбавки за вислугу років на державній службі з 01.01.2024 на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця на кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, із урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування податків і загальнообов`язкових платежів, то задоволення цієї позовної вимоги відповідає меті належного та повного поновлення прав позивачки, та є гарантією того, що виниклий між сторонами спір буде остаточно вирішено.

При цьому суд зауважує, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту, згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Разом з тим, що стосується вимоги про негайне виконання рішення в частині виплатити надбавки за вислугу років у межах суми стягнення за один місяць, яка не є позовною, а стосується порядку виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для її задоволення та зазначає, що відповідно до ст. 371 КАС України негайно виконується, крім іншого, рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць. Суд зауважує, що в цій справі не здійснюється стягнення з відповідача сум відповідної надбавки у складі заробітної плати, а натомість останнього зобов`язано самостійно здійснити нарахування і виплату сум надбавки, визначивши відповідні суми. За цих умов відсутні підстави та повноваження суду застосовувати негайне виконання судового рішення.

З врахуванням викладеного суд доходить висновку про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати неправомірними дії Харківського апеляційного суду щодо нарахування заступнику керівника апарату Харківського апеляційного суду ОСОБА_2 надбавки за вислугу років на державній службі у розмірі 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стаду державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу;

- визнати протиправним та скасувати наказ Харківського апеляційного суду від 16 січня 2024 року № 05-10/7-ос в частині перерахунку надбавки за вислугу років на державній службі та встановлення заступнику керівника апарату суду ОСОБА_2 надбавки за вислугу років на державній службі із застосуванням пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» на рівні 2% посадового окладу державного службовця за кожен календарний рік стажу державної служби, але не більше 30% посадового окладу;

- зобов`язати Харківський апеляційний суд здійснити перерахунок та виплату заступнику керівника апарату суду ОСОБА_2 надбавки за вислугу років на державній службі з 01.01.2024 на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця на кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, із урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування податків і загальнообов`язкових платежів.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.В. Григоров