Справа № 600/661/25-а
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2026-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/661/25-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Боднарюк Олег Васильович

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

24 березня 2026 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Шидловського В.Б. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач), звернулась до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті - відділ державного нагляду та контролю у Чернівецькій області (далі - відповідач), в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно - господарського штрафу № 137819, яка була винесена Відділом державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби з безпеки на транспорті 17 грудня 2024 року.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17 грудня 2024 року відповідачем Відділом державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби з безпеки на транспорті винесена постанова № 137819, про застосування адміністративно-господарського штрафу, якою з останньої відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» стягнуто адміністративно - господарський штраф у сумі 17 000 грн. Зазначену постанову позивач вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Звертала увагу суду на те, що позивач не є суб`єктом підприємницької діяльності, не має найманих працівників, не здійснює організацію перевезень та не має прав на керування такими транспортними засобами. Зокрема, наголошував на тому, що позивачем вищезазначений транспортний засіб переданий в орендне користування перевізнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Джей Профі Транс» за договором оренди від 08.06.2021р., відтак штраф, який застосовується до автомобільних перевізників відповідно до статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», є адміністративно-господарським штрафом, а тому він може бути застосований виключно до суб`єкта господарювання, та у разі порушення саме ним правил здійснення господарської діяльності у сфері автомобільного транспорту. Таким чином, позивач вважає, що відповідальність за порушення вимог законодавства в сфері автомобільного транспорту, під час перевезення вантажів, несуть перевізники, а не власники транспортних засобів, за умови, що вони не використовують транспортний засіб.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити

Зазначає, що 17.12.2024 посадовими особами відповідача розглянуто матеріали справи та прийнято оскаржувану постанову про порушення вимог статей 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: відсутність на момент перевірки товарно-транспортної накладної чи іншого визначеного законодавством документу на вантаж, за яке передбачена відповідальність абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Відповідач вважає безпідставними доводи позивача про те, що на час складання акту перевірки транспортні засоби марки SCANIA днз НОМЕР_1 та марки SCHMITZ днз НОМЕР_2 передані позивачем в оренду ТОВ «Джей Профі Транс», оскільки на день проведення перевірки - 25.10.2024 договір вже не діяв, строк його дії закінчився 07.06.2024. Посилання позивача на статтю 764 Цивільного Кодексу України є недоречним, оскільки норма щодо автоматичної пролонгації договору діяла б у випадку, якщо б інше не було передбачено договором.

На думку відповідача, позивач як власник транспортного засобу є автомобільним перевізником у розумінні положень Закону №2344-ІІІ, а тому саме він має забезпечити водія необхідними документами, зазначеними у ст. 48 цього Закону, а отже, у разі відсутності цих документів позивач має нести відповідальність передбачену у ст. 60 цього ж Закону.

Відтак, відповідач вважає, що доводи позовної заяви не підтверджують порушення в діях контролюючого органу, а оскаржувана постанова є такою, що винесена у відповідності до вимог чинного законодавства та не підлягає скасуванню.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником транспортних засобів марки Scania R420, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 р.в. (сідловий тягач) та Schmitz S01, реєстраційний номер НОМЕР_2 2007 р.в. (причеп).

На підставі направлення на рейдову перевірку від 18.10.2024 №000392 та щотижневого графіка проведення рейдових перевірок старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській області Державної служби України з безпеки на транспорті Вакалюком Н.М. на ділянці дороги Н-10 с. Угринів Івано-Франківської області 25 жовтня 2024 року проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезення вантажу транспортним засобом марки SCANIA днз НОМЕР_1 та марки SCHMITZ днз НОМЕР_2 (власником транспортних засобів є ОСОБА_1 ), яким керував водій ОСОБА_2 .

Водієм для перевірки уповноваженим особам Укртрансбезпеки були надані такі документи: -свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки SCANIA серія та номер НОМЕР_3 ; - свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки SCHMITZ серія та номер НОМЕР_4 ; - протокол перевірки та адаптації тахографа від 10.11.2023; - протокол перевірки та технічного стану транспортного засобу SCANIA; - протокол перевірки та технічного стану транспортного засобу SCHMITZ; - поліс ОСЦПВ транспортного засобу SCANIA; - поліс СЦПВ транспортного засобу SCHMITZ.

В ході перевірки встановлено порушення статей 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: під час здійснення перевезень вантажу перевізник не забезпечив водія товарно-транспортною накладною або іншим визначеним законодавством документом на вантаж. Виявлені порушення знайшли своє відображення в акті від 25.10.2024 №АР078358. Зі змістом акту водій ОСОБА_2 ознайомився та отримав його копію, що засвідчив особистим підписом. Окрім того, водій надав пояснення: «Везу б/у техніку. Документи на вантаж скинули на електронну пошту фірми».

На адресу ОСОБА_1 направлено рекомендований лист від 29.11.2024 №106827/44/24-24 з інформацією, що розгляд справи про порушення, зафіксоване в акті від 25.10.2024 №АР078358 відбудеться 17.12.2024 о 10.00 год. за адресою вул.Руська, 248У.

17.12.2024 в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Митрицьким О.В. розглянуто матеріали справи та прийнято постанову від 17.12.2024 №137819 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17 000,00 грн за порушення вимог статей 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: відсутність на момент перевірки товарно-транспортної накладної чи іншого визначеного законодавством документу на вантаж, за яке передбачена відповідальність абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

23.12.2024 на адресу позивача рекомендованим листом № 115128/44/24-24 направлено копію постанови.

В матеріалах справи наявний договір оренди транспортних засобів, укладений 08.06.2021 між ОСОБА_1 (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Джей Профі Транс» (Орендар).

Відповідно до п.1 Договору Орендодавець надає за плату Орендарю у тимчасове строкове володіння та користування рухоме майно, а саме (з-поміж іншого): транспортний засіб марки SCANIA, модель R420, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_5 , тип ТЗ - вантажний спеціалізований сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований 31 березня 2021 року Центром 7341, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , виданого Центром 7341 31 березня 2021 року; транспортний засіб марки SCHMITZ, модель S01, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_7 , тип ТЗ - напівпричіп - загальний н/пр. бортовий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований 31 березня 2021 року Центром 7341, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 , виданого Центром 7341 31 березня 2021 року.

Відповідно до пункту 6 Договору термін оренди складає 3 (три роки з 07 (сьомого) червня 2021 (дві тисячі двадцять першого) року по 07 (сьоме червня 2024 (дві тисячі двадцять чотири) року.

Згідно Договору - заявки № 24/10/2024 на перевезення вантажу автомобільним транспортом від 24 жовтня 2024 року вбачається, що виконавцем перевезення є ТОВ «ДЖЕЙ ПРОФІТРАНС», номер тягача ( НОМЕР_1 ), номер причепа ( НОМЕР_2 ), водій - ОСОБА_2 .

Судом дослідженні також наявні в матеріалах справи: виписка про реєстрацію ТОВ «ДЖЕЙ ПРОФІТРАНС» із відповідними КВЕДами; повідомленням форми 20-ОПП на зазначений транспортний засіб, довідкою ТОВ «Джей ПрофіТранс» про продовження договору та використання транспортного засобу при наданні послуг третім особам (при перевезенні вантажів), товарно-транспортними накладними.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III).

Відповідно до частини 12 статті 6 Закону № 2344-ІІІ державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Згідно з частинами 14,17 статті 6 Закону № 2344-ІІІ державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

За змістом абзацу 2 частини 1 статті 34 Закону № 2344-ІІІ автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

Положеннями частини 1 статті 48 Закону № 2344-III передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Згідно із частиною 2 статті 48 Закону № 2344-ІІІ документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

З аналізу вказаних положень статті 48 Закону № 2344-III слідує, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством, які водій повинен мати при собі та надавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам.

Пунктом 15 Порядку №1567 встановлено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Згідно вимог статті 34 Закону №2344-ІІІ автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Автомобільні перевізники з кількістю транспортних засобів десять і більше зобов`язані організовувати підвищення кваліфікації керівників і спеціалістів автомобільного транспорту, діяльність яких пов`язана з наданням послуг автомобільного транспорту, у термін один раз на п`ять років, а з питань безпеки перевезень, охорони праці та пожежної безпеки - у термін один раз на три роки в порядку, який визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Звертаючись до суду, аргументи позивача зводились до того, що у спірних відносинах останній не є автомобільним перевізником, тобто є неналежним суб`єктом відповідальності.

Тобто, спірним у цій справі є питання правомірності стягнення саме з позивача як власника транспортного засобу адміністративно-господарських санкцій та визначення такого власника перевізником.

З оскаржуваної постанови вбачається, що позивача притягнуто до відповідальності на підставі абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідно до якого за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, суб`єктом відповідальності, передбаченої частиною першою статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», за порушення законодавства про автомобільний транспорт є автомобільний перевізник.

Згідно положень статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

У свою чергу названою вище нормою також визначено, що водій це особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка, а послуга з перевезення пасажирів чи вантажів це перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Згідно частини першої статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, зокрема вимог статей 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність несуть автомобільні перевізники - суб`єкти господарювання.

При цьому поняття «власник транспортного засобу» та «автомобільний перевізник» не є тотожними, оскільки автомобільним перевізником є фактичний користувач транспортного засобу, натомість власник транспортного засобу не завжди є автомобільним перевізником.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, позивач є власником транспортних засобів марки Scania R420, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 р.в. (сідловий тягач) та Schmitz S01, реєстраційний номер НОМЕР_2 2007 р.в. (причеп).

Позивачем вищезазначений транспортний засіб переданий в орендне користування перевізнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Джей ПрофіТранс» (, місцезнаходження м.Чернівці, вул.Заводська,41) за договором оренди від 08.06.2021р., посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макєєвою Н.В., реєстр. №1419. Строк дії договору - 3 (три) роки.

Факт використання названою юридичною особою належного позивачу на праві власності вказаного автомобіля також підтверджується Договором-заявкою № 24/10/2024 на перевезення вантажу автомобільним транспортом від 24 жовтня 2024 року.

Те, що ТОВ «Джей ПрофіТранс» є перевізником та користується транспортними засобами марки Scania R420, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 р.в. (сідловий тягач) та Schmitz S01, реєстраційний номер НОМЕР_2 2007 р.в. (причеп), також підтверджується його документами - випискою про реєстрацію із відповідними КВЕДами; повідомленням форми 20-ОПП на зазначений транспортний засіб, довідкою ТОВ «Джей ПрофіТранс» про продовження договору та використання транспортного засобу при наданні послуг третім особам (при перевезенні вантажів), товарно-транспортними накладними.

Викладене у своїй сукупності дає підстави суду вважати передчасними висновки відповідача про те, що саме позивач вважається автомобільним перевізником у спірних відносинах.

Щодо аргументів відповідача про те, що станом на час перевірки 25.10.2024 року договір оренди не діяв, оскільки строк його дії закінчився 07.06.2024 року, суд зазначає наступне.

Дослідивши матеріали справи, зокрема договір оренди транспортних засобів, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Джей Профі Транс», судом встановлено, що сторонами визначено строк його дії 3 (три) роки, із зазначенням кінцевої дати 07.06.2024, а також передбачено обов`язок орендаря повернути транспортні засоби протягом трьох днів з моменту спливу строку договору. Разом з тим, суд не погоджується з доводами відповідача про те, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню виключно умови договору.

Відповідно до вимог Цивільного кодексу України сторони є вільними у визначенні умов договору, однак така свобода здійснюється в межах закону, а укладений договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 764 ЦК України встановлено, якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Таким чином, поновлення договору відбувається згідно вимог закону за наявності сукупності юридичних фактів: продовження користування майном та відсутності заперечень наймодавця.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наявність у договорі визначеної кінцевої дати його дії не виключає можливості застосування зазначеної норми, оскільки вона регулює правові наслідки поведінки сторін після спливу строку договору.

Положення пункту 11 договору, на який посилається відповідач, яким передбачено обов`язок орендаря повернути транспортні засоби після закінчення строку його дії, встановлює порядок дій сторін у разі припинення правовідносин, однак саме по собі не спростовує можливості їх продовження в порядку, визначеному законом. Вказаний пункт не містить застереження щодо незастосування статті 764 ЦК України та не виключає настання наслідків, передбачених цією нормою. Отже, вирішальне значення для оцінки наявності чи відсутності правовідносин оренди після 07.06.2024 має не лише формальне визначення строку договору, а фактична поведінка сторін після спливу цього строку, зокрема: чи продовжував орендар користування транспортними засобами та чи заявляв орендодавець заперечення проти такого користування.

Отже, доводи відповідача про необхідність застосування виключно умов договору та неможливість його поновлення через відсутність прямої умови про автоматичну пролонгацію є необґрунтованими та не відповідають положенням цивільного законодавства України.

Вирішуючи спір, колегія суддів також зазначає таке.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 23 серпня 2023 року (справа №600/1407/22-а), перелік необхідних документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не є вичерпним, оскільки статтею 48 Закону №2344-III визначено, що законодавством можуть бути передбачені інші документи, необхідні для внутрішніх перевезень вантажів.

У вказаній постанові Верховний Суд наголосив, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт покладається виключно на автомобільних перевізників, а не на власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Аналогічна правова позиція висловлена Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постановах від 01 червня 2023 року та від 06 липня 2023 року у справах №640/39442/21 та №560/514/22 відповідно.

Положення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачають, що водій повинен мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення, серед яких є товарно-транспортна накладна.

Названою вище статтею встановлено, що при оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити: дата і місце складання; вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення; вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто; пункти завантаження і розвантаження.

Приписами пункту 1 Глави Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку №363 від 14 жовтня 1997 року (далі Правила №363), визначено, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Аналіз вищезазначених положень Правил №363 та форми, яка наведена в додатку 7 до цих Правил, свідчить, що у будь-якому разі товарно-транспортна накладна має містити обов`язкову інформацію (обов`язкові реквізити) визначену цими Правилами та відображену у додатку.

Отже, товарно-транспортна накладна (ТТН) обов`язково повинна оформлятися, якщо перевезення вантажу здійснюється автомобільним транспортом на договірних умовах (тобто коли є послуга перевезення вантажу).

Разом з цим, Верховний Суд наголосив, що положення частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ застосовуються до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

При цьому, автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III).

Не виключно, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах. Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати.

Колегія суддіа вважає, що саме по собі встановлення факту належності транспортного засобу на праві власності позивачеві не робить його на безумовній основі автомобільним перевізником, на якого покладається відповідальність за перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Отже, при розгляді справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідачем не було достовірно з`ясовано того, хто дійсно є автомобільним перевізником при перевезенні вантажу.

Окрім цього, відповідачем у цій справі не було надано жодних доказів і того, що водій транспортного засобу, який керував на момент проведення рейдової перевірки названим транспортним засобом, працює саме у позивача та, відповідно, здійснював перевезення вантажу в його інтересах.

Надані відповідачем документи не містять жодного підтвердження здійснення саме позивачем, як автомобільним перевізником перевезення вантажу.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень, на якого в силу вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення, не надано суду належних й достовірних доказів того, що позивач у спірних відносинах є автомобільним перевізником. Водночас, наявність права власності на транспортний засіб не є безумовним підтвердженням наявності у такого власника статусу автомобільного перевізника.

Враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивач в даних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні Закону №2344-III, а тому і не може бути суб`єктом відповідальності за порушення, передбачене абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III.

Вказане також є підставою для визнання оскаржуваної постанови протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Шидловський В.Б. Сапальова Т.В.