Справа № 420/17491/25
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2026-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/17491/25

Категорія: 112010200 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту:25.11.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду (далі ГУПФ) України в Кіровоградській області, ГУПФ України в Хмельницькій області, ГУПФ України в Одеській області про:

- визнання протиправними та скасування рішення ГУПФ України в Кіровоградській області про відмову в призначені пенсії №41 від 04 квітня 2025 року;

- визнання протиправними та скасування рішення ГУПФ України в Хмельницькій області про відмову в призначені пенсії №41 від 26 травня 2025 року;

- зобов`язання відповідача 3 зарахувати до страхового стажу позивачки періоди: - навчання в російській федерації з 01 вересня 1982 року по 25 червня 1987 року; - з 01 серпня 1988 року по 17 лютого 1992 року; - з 18 березня 1992 року по 03 серпня 1998 року робота на території РФ.

- зобов`язати відповідача 3 призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 з моменту досягнення пенсійного віку, а саме з 17 березня 2025 року довічно.

- судові витрати стягнути з відповідача.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що підставою для відмови стало відсутність необхідного страхового стажу. Так до страхового стажу не зараховано періоди: - з 01 серпня 1988 року по 17 лютого 1992 року у зв`язку із відсутністю назви організації при прийнятті на роботу; між датою звільнення з роботи (17 лютого 1992 року) та датою видачі наказу про звільнення (23 жовтня 1989 року) великий проміжок часу; - з 18 березня 1992 року по 03 серпня 1998 року робота на території РФ. Згідно оскаржуваного рішення страховий стаж позивачки становить 21 року 03 міс. 06 днів. 19 травня 2025 року позивачка повторно звернулась до відповідача 3 з заявою про призначення пенсії за віком. 26 травня 2025 року відповідачем 2 було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії №41. Підставою для відмови стало відсутність необхідного страхового стажу. Так до страхового стажу не зараховано періоди: - період навчання в російській федерації з 01 вересня 1982 року по 25 червня 1987 року, оскільки у матеріалах електронної пенсійної справи відсутнє особисте повідомлення заявника про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації; - з 01 серпня 1988 року по 17 лютого 1992 року у зв`язку із відсутністю назви організації при прийнятті на роботу; між датою звільнення з роботи (17 лютого 1992 року) та датою видачі наказу про звільнення (23 жовтня 1989) великий проміжок часу; - з 18 березня 1992 року по 03 серпня 1998 року робота на території РФ. Згідно оскаржуваного рішення страховий стаж позивачки становить 21 року 4 міс. 06 днів. Позивач вважав рішення ГУПФ України в Кіровоградській області про відмову в призначені пенсії №41 від 04 квітня 2025 року та рішення ГУПФ України в Хмельницькій області про відмову в призначені пенсії №41 від 26 травня 2025 року незаконними, а право ОСОБА_1 на отримання дострокової пенсії за віком порушеним, що змусило її звернутися до суду.

Відповідач ГУПФ України в Кіровоградській області позов не визнав, вказуючи, що позивач 05 квітня 2025 звернувся до ГУПФ України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV (далі Закон №1058-ІV). Рішенням від 14 квітня 2025 року №41 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Вік позивача становить 60 років. Страховий стаж 21 рік 03 місяці 06 днів. До страхового стажу не зараховано періоди трудової діяльності згідно трудової книжки (серії НОМЕР_1 ): з 01 серпня 1988 року по 17 лютого 1992 року, в зв`язку з відсутністю назви організації при прийнятті на роботу; між датою звільнення з роботи (17 лютого 1992 року) та датою видачі наказу про звільнення (23 жовтня 1989 року) великий проміжок часу; з 18 березня 1992 року по 03 серпня 1998 року робота на території рф. Отже, право на призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону №1058-ІV, позивач матиме після досягнення 65-річного віку з 18 березня 2030 року. Управління діяло в межах наданих йому повноважень без порушення чинних норм законодавства. Отже, виходячи з обставин справи та наведених вимог законодавства, управлінням доведено правомірність дій, а тому, правові підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Відповідач ГУПФ України в Одеській області позов не визнав, вказуючи, що ГУПФ України в Одеській області не приймало участі у розгляді заяв позивача. До ГУПФ України в Одеській області було надано лише заяви, які за принципом екстериторіальності розглянуто ГУПФ фонду України в Кіровоградській області, ГУПФ фонду України в Хмельницькій області. ГУПФ фонду України в Кіровоградській області прийнято Рішення №41 від 14 квітня 2025, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії з огляду на наступне. Дата звернення позивача до територіальних органів Пенсійного фонду України: 05 квітня 2025 року. Вік позивача 60 року Працює. Страховий стаж позивача становить 21 року 03 міс. 06 дн. Згідно Закону України "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року", відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема, з російською федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року №140/98-ВР. У зв`язку з цим при призначенні пенсій громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації, до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території російської федерації по 31 грудня 1991 року. За результатом розгляду документів, до страхового стажу не зараховано періоди трудової діяльності згідно трудової книжки (серії НОМЕР_1 ): з 01 серпня 1988 по 17 лютого 1992, в зв`язку з відсутністю назви організації при прийнятті на роботу; між датою звільнення з роботи (17 лютого 1992) та датою видачі наказу про звільнення (23 жовтня 1989) - великий проміжок часу; з 18 березня 1992 року по 03 серпня 1998 року робота на території РФ. Право на призначення пенсії відповідно до ст.26 Закону, з урахуванням наявних документів, позивач матиме після досягнення 65-річного віку з 18 березня 2030 року. Враховуючи вищевикладене, рішення ГУПФ України в Кіровоградській області про відмову в призначенні позивачу пенсії є законним та обґрунтованим. ГУПФ фонду України в Хмельницькій області прийнято Рішення №41 від 26 травня 2025 року, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії з огляду на наступне. Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 19 травня 2025 року Вік позивача: 60 років 2 місяці 2 дні. За результатами розгляду документів, страховий стаж позивача становить 21 рік 4 місяці 6 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: - період навчання в російській федерації з 01 вересня 1982 року по 25 червня 1987 року, оскільки в матеріалах електронної пенсійної справи відсутнє особисте повідомлення позивача про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації; - період роботи з 01 серпня 1988 року по 17 лютого 1992 року, оскільки наявна розбіжність між датою звільнення (17 лютого 1992 року) та датою наказу (23 жовтня 1989 року); - періоди з 18 березня 1992 року по 03 серпня 1998 року, оскільки зарахування до страхового стажу періодів роботи після 01 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР, з якими не укладено міжнародні угоди, чинним законодавством не передбачено. Враховуючи вищевикладене, рішення ГУПФ України в Хмельницькій області про відмову в призначенні позивачу пенсії є законним та обґрунтованим. Позовна вимога в частинні зобов`язання не підлягає задоволенню, адже судом не може прийматись відповідне рішення, оскільки це є втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади та буде виходити за межі завдань адміністративного судочинства. Позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору суперечить нормам чинного законодавства. Згідно з ч.2 ст. 73 Закону №1058-ІV забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Враховуючи вищевикладене органи Пенсійного фонду України не порушували прав, свобод та інтересів позивача, а діяли лише на підставі норм чинного законодавства України та з урахуванням наведених доводів позивачем у позовній заяві, відсутні законі підстави для її задоволення.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними та скасування рішення ГУПФ України в Кіровоградській області про відмову в призначені пенсії №41 від 04 квітня 2025 року та рішення ГУПФ України в Хмельницькій області про відмову в призначені пенсії №41 від 26 травня 2025 року.

Зобов`язано ГУПФ України в Одеській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди: - навчання в російській федерації з 01 вересня 1982 року по 25 червня 1987 року; з 01 серпня 1988 року по 17 лютого 1992 року; з 18 березня 1992 року по 03 серпня 1998 року робота на території РФ.

Зобов`язано ГУПФ України в Одеській області призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 з моменту досягнення пенсійного віку, а саме з 17 березня 2025 року довічно.

Стягнуто з ГУПФ України в Кіровоградській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 484 грн. 50 коп.

Стягнуто з ГУПФ України в Хмельницькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 484 грн. 50 коп.

В апеляційній скарзі ГУПФ України в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги:

- за доданими документами до страхового стажу відсутні підстави зарахувати період навчання на території РРСФР з 01 вересня 1982 року по 30 червня 1988 року, оскільки в матеріалах електронної пенсійної справи відсутнє особисте повідомлення позивача про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації; періоди роботи на території РРСФР з 01 серпня 1988 року по 17 лютого 1992 року, оскільки наявна розбіжність між датою звільнення (17 лютого 1992 року) та датою наказу (23 жовтня 1989 року); з 18 березня 1992 року по 03 серпня 1998 року, оскільки зарахування до страхового стажу періодів роботи після 01 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР, з якими не укладено міжнародні угоди, чинним законодавством не передбачено, з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав- учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, тобто згідно ст. 45 Закону №1058-ІV період роботи на території російської федерації зараховується лише по 31 грудня 1991 року на підставі ст. 11 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15 квітня 1994 року (період до 31 грудня 1991 року зараховується без легалізації). Записи трудової книжки спірний період не підтверджують належним чином;

- пенсії громадянам, які навчалися/проживали/працювали/проходили військову службу на території російської федерації, призначаються на умовах, визначених Законом №1058-ІV, а врахування таких періодів без додаткового уточнення не передбачено чинним законодавством. Водночас законодавець встановив перелік документів, що подаються до органу Пенсійного фонду України для обчислення пенсії особі, яка працювала/проходили службу на території РФ. Питання зарахування зазначених періодів роботи, набутих до 01 січня 1992 року має вирішуватися у відповідності із абз.6 п.4 Порядку №1, затвердженого постановою №562. Таким, чином документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою. Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про періоди роботи, які внесені в довідки на підставі первинних документів;

- ГУПФ України в Одеській області не є суб`єктом прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії у даній справі, оскільки проживання позивача на території, яку обслуговує ГУПФ України в Одеській області, не може бути підставою для зобов`язання цього органу вчиняти певні дії, оскільки визначальним фактор є визначення органу яким саме було прийнято спірне рішення, що є предметом розгляду у цій справі та стало підставою для звернення з позовом до суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУПФ України в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Калінін Росія.

Відповідно до записів наявних у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , позивач з:

- 01 вересня 1982 року по 27 червня 1987 року навчалась в Калінінському державному медичному університеті (диплом НОМЕР_2 ).

- 01 серпня 1987 року прийнята на посаду лікаря-стоматолога інтерна для проходження інтернатури. 01 липня 1988 року після закінчення інтернатури переведена на посаду лікаря-стоматолога. Вказаний запис скріплено печаткою Міської стоматологічної поліклініки м. Євпаторія. 22 липня 1988 року звільнена від займаної посади після закінчення інтернатури та відбуття до місця призначення. Вказаний запис скріплено печаткою Міської стоматологічної поліклініки м. Євпаторія.

- 01 серпня 1988 року прийнята на посаду лікаря-стоматолога медичного пункту. 17 лютого 1992 року звільнена за власним бажанням. Вказаний запис скріплено печаткою військової частини НОМЕР_3 .

- 18 березня 1992 року Обласна стоматологічна поліклініка м. Брянськ прийнята на посаду лікаря-стоматолога в пародонтологічний кабінет. 03 серпня 1998 року звільнена за власним бажанням.

- 20 липня 2004 року КУ "Міська стоматологічна поліклініка №3 м. Одеса" прийнята на роботу на посаду медичної сестри терапевтичного відділення. 01 листопада 2005 року переведена в ортопедичне відділення на посаду медичної сестри. 31 березня 2019 року звільнена у зв`язку із переведенням в комунальне некомерційне підприємство "Стоматологічна поліклініка №3" Одеської міської ради. 01 квітня 2019 року КУ "Міська стоматологічна поліклініка №3 м. Одеса" припинено шляхом перетворення в комунальне некомерційне підприємство "Стоматологічна поліклініка №3" Одеської міської ради. 01 квітня 2019 року комунальне некомерційне підприємство "Стоматологічна поліклініка №3" Одеської міської ради прийнята на посаду сестри медичної зі стоматології.

04 квітня 2025 року позивач звернулась до ГУПФ України в Кіровоградській області із заявою про призначення пенсії за віком.

14 квітня 2025 року ГУПФ України в Кіровоградській області було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії №41. Підставою для відмови стало відсутність необхідного страхового стажу. Так до страхового стажу не зараховано періоди: - з 01 серпня 1988 року по 17 лютого 1992 року у зв`язку із відсутністю назви організації при прийнятті на роботу; між датою звільнення з роботи (17 лютого 1992 року) та датою видачі наказу про звільнення (23 жовтня 1989) великий проміжок часу; - з 18 березня 1992 року по 03 серпня 1998 року робота на території РФ. Згідно оскаржуваного рішення страховий стаж Позивачки становить 21 року 03 міс. 06 дн. 19 травня 2025 року.

Позивач повторно звернулась до ГУПФ України в Одеській області з заявою про призначення пенсії за віком.

26 травня 2025 року ГУПФ України в Хмельницькій області було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії №41. Підставою для відмови стало відсутність необхідного страхового стажу. Так до страхового стажу не зараховано періоди: - період навчання в російській федерації з 01 вересня 1982 року по 25 червня 1987 року, оскільки у матеріалах електронної пенсійної справи відсутнє особисте повідомлення заявника про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації; - з 01 серпня 1988 року по 17 лютого 1992 року у зв`язку із відсутністю назви організації при прийнятті на роботу; між датою звільнення з роботи (17 лютого 1992 року) та датою видачі наказу про звільнення (23 жовтня 1989 року) великий проміжок часу; - з 18 березня 1992 року по 03 серпня 1998 року робота на території РФ. Згідно оскаржуваного рішення страховий стаж позивач становить 21 року 4 міс. 06 дн.

Позивач вважав, що рішення ГУПФ України в Кіровоградській області про відмову в призначені пенсії №41 від 04 квітня 2025 року та рішення ГУПФ України в Хмельницькій області про відмову в призначені пенсії №41 від 26 травня 2025 року незаконні, а право ОСОБА_1 на отримання дострокової пенсії за віком порушеним.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.

Суд першої інстанції зазначив, що під час вирішення питання про наявність у позивачки права на пенсію повинен був бути врахований трудовий стаж, набутий нею на території будь-якої з держав учасниць Угоди, в тому числі на території російської федерації.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вважав, що до набрання чинності Постановою Кабінету міністрів України "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" №1328 від 29 листопада 2022 року (далі Постанова №1328) Україна, як держава учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, у зв`язку із чим період роботи позивача на території російської федерації повинен бути зарахований до страхового стажу для призначення пенсії.

Суд першої інстанції зазначив, що позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким чином досягла пенсійного віку 17 березня 2025 року. З заявою про призначення пенсії позивачка звернулась до ГУПФ України в Одеській області 05 квітня 2025 року, тобто звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважає, що ефективним способом захисту порушеного права, окрім скасування оскаржуваного рішення, є зобов`язання Відповідача 3 призначити та виплачувати позивачу пенсію з моменту досягнення пенсійного віку.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ч.2 ст. 19, ст.46, п.6 ч.1 ст. 92 Конституції України ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, п.п.1.1, 1.7, 4.1, 4.2, 4.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року, п.п.1-3 Постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній .

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про правомірність рішення пенсійного органу про відмову в призначені пенсії, виходячи з наступного.

Відповідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року не менше 31 року.

Позивач на момент звернення із заявою про призначення пенсії за віком досяг 60 років. Таким чином, для призначення пенсії позивачу необхідно мати 31 рік страхового стажу. Саме відсутність 31 року страхового стажу стала підставою для відмови у призначенні пенсії.

Відповідно ч.2 ст. 24 Закону №1058-VI, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог нього Закону за даними, що містяться в системі, персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

З оскаржуваного рішення відсутність необхідного стажу не зараховано періоди: - з 01 серпня 1988 року по 17 лютого 1992 року у зв`язку із відсутністю назви організації при прийнятті на роботу; між датою звільнення з роботи (17 лютого 1992 року) та датою видачі наказу про звільнення (23 жовтня 1989) великий проміжок часу; - з 18 березня 1992 року по 03 серпня 1998 року робота на території РФ.

Як вбачається, згідно запису №4 в трудовій книжці позивача - 01 серпня 1988 року прийнята на посаду лікаря-стоматолога медичного пункту. Згідно запису №5 - 17 лютого 1992 року звільнена за власним бажанням. Вказаний запис скріплено печаткою військової частини НОМЕР_3 .

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Відповідно п.п.1-3 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, якщо документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, якщо в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З урахуванням вищенаведених правових норм, колегія суддів вказує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Однак, якщо у трудовій книжці немає необхідних записів або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у п.3 Порядку №637.

Згідно записів про трудову участь в трудовій книжці сторінка №25 в колгоспі було встановлено наступний річний мінімум трудової участі в : 1982 році 270 днів відпрацьовано позивачем 58 1986 році 280 відпрацьовано 283 дні; 1987 році 280 днів відпрацьовано 344 днів; 1988 році 280 днів, відпрацьовано 310 днів; 1989 році -280 днів, відпрацьовано 320 днів. 1990 році -286днів, відпрацьовано 325 днів. 1991 році 280 днів, відпрацьовано 314 днів, 1992 році -280 днів, відпрацьовано 318 днів, 1993 році 280 днів, відпрацьовано 259 днів та на вказаних записах стоїть печатка колгоспу "Правда".

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (надалі Інструкція №58), яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110.

Відповідно п.1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на них понад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно п.2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Отже, з вищенаведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність страхового стажу у позивача.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 серпня 2019 року у справі №654/890/17.

Враховуючи вищенаведене, колегія судів вважає за необхідне зазначити, що формальні неточності у трудовій книжці не є виною позивача. Неналежне виконання своїх обов`язків відповідальними особами не може покладати на позивача відповідальність у вигляді відмови в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи та, відповідно, відмови у призначенні пенсії за віком.

Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2018 року в справі №687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки стаж підтверджується основним документом трудовою книжкою позивача, то спірні періоди роботи позивача підлягають зарахуванню до страхового стажу.

Щодо доводів апеляційної скарги про правомірність незарахування до страхового стажу роботи періоду з 18 березня 1992 року по 03 серпня 1998 року робота на території РФ та навчання в період 01 вересня 1982 року по 27 червня 1987 року в Калінінському державному медичному університеті, колегія суддів зазначає наступне.

Крім того, питання врахування періодів роботи в російській федерації з 18 березня 1992 року по 03 серпня 1998 року до стажу при призначенні пенсій на території України регулюється нормами міжнародних угод, підписаних Україною та Російською федерацією.

Колегія суддів зазначає, що одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав учасниць СНД, в тому числі, Україна та російська федерація (далі Угода).

Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав учасниць Угоди (ст. 5 Угоди).

Відповідно ст. 1 Угоди, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Відповідно ч.2 ст. 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, укладеною між Україною і Росією, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Згідно абз.абз.2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох сторін, взаємно визнається сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами сторін, без легалізації.

Частиною 2 ст. 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів зазначає, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі №676/6166/16-а та від 14 листопада 2019 року у справі №676/6166/16-а.

Рішенням Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав від 26 березня 2008 року №01-1/2-07 визначено, що норма п.3 ст. 6 Угоди встановлює правило, згідно з яким розмір пенсії визначається із заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу, і застосовується при первинному призначенні пенсії в державах-учасницях Угоди. Конкретні періоди роботи для визначення середнього заробітку (доходу) при призначенні пенсії передбачаються пенсійним законодавством кожної держави-учасниці цієї Угоди.

Під час вирішення питання про наявність у позивача права на пенсію за віком відповідачем повинен був бути врахований трудовий стаж набутий нею на території будь-якої з держав - учасниць Угоди, в тому числі на території РФ.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" (далі Постанова №1328), Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02 грудня 2022 року. Отже, до набрання чинності Постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою.

Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в РФ, оскільки вказана Угода була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Крім того, згідно приписів п.2 ст. 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , зокрема, - 01 вересня 1982 року по 27 червня 1987 року навчалась в Калінінському державному медичному університеті (диплом НОМЕР_2 ), з 01 серпня 1987 року прийнята на посаду лікаря-стоматолога інтерна для проходження інтернатури. 01 липня 1988 року після закінчення інтернатури переведена на посаду лікаря-стоматолога. Вказаний запис скріплено печаткою Міської стоматологічної поліклініки м. Євпаторія. 22 липня 1988 року звільнена від займаної посади після закінчення інтернатури та відбуття до місця призначення. Вказаний запис скріплено печаткою Міської стоматологічної поліклініки м. Євпаторія. 01 серпня 1988 року прийнята на посаду лікаря-стоматолога медичного пункту. 17 лютого 1992 року звільнена за власним бажанням. Вказаний запис скріплено печаткою військової частини НОМЕР_3 .

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки стаж підтверджується основним документом трудовою книжкою позивача, то спірні періоди роботи позивача підлягають зарахуванню до страхового стажу.

Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов вірного висновку, враховуючи сукупність наданих позивачем документів, про підтвердження спірного періоду роботи позивача, отже ОСОБА_1 протиправно відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Щодо посилань апелянта на те, що ГУПФ України в Одеській області не є суб`єктом прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі Порядок №22-1).

При цьому, 30 березня 2021 року набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року №25-1 "Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України", зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 16 березня 2021 року за № 339/35961 (далі Постанова №25-1).

Зміни, внесені до Порядку №22-1 на підставі Постанови №25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01 квітня 2021 року.

Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку №22-1, процедура передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.

Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

Відповідно п.1.1 розділу І Порядку №22-1, заява про призначення (перерахунок) пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно п.4.2 розділу ІV Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3 розділу ІV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами п.4.10 розділу ІV Порядку №22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне:

- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок) пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10).

Враховуючи вимоги Порядку №22-1, у розглядуваній справі органом, що приймає рішення за заявою позивача про переведення пенсії визначено ГУПФ України в Миколаївській області має завершувати процедуру призначення пенсії за віком.

Отже, з огляду на приписи п.п.4.2, 4.10 розділу ІV Порядку №22-1, належним відповідачем у правовідносинах щодо розгляду заяви позивача про переведення (призначення) пенсії за віком є ГУПФ України в Хмельницькій області має завершувати процедуру призначення пенсії за віком, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву про призначення (перерахунок) пенсії та прийняв рішення про відмову.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що слід зобов`язати вчинити відповідні дії щодо переведення позивача на пенсію за віком ГУПФ України в Одеській області.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ГУПФ України в Одеській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову в переведенні на спірну пенсію, а тому відсутні правові підстави для покладання на нього такого обов`язку, а, відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку у відповідній частині.

Підсумовуючи, колегія суддів доходить висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання ГУПФ України в Хмельницькій області зарахувати до страхового стажу позивача спірні періоди та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком.

Враховуючи, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, колегія судців, керуючись п.4 ч. 1 ст. 317 КАС України вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення особи на яку належить покласти зобов`язання поновити порушене право позивача.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст. 315, п.4 ч.1, ч.4 ст. 317, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року змінити, виклавши резолютивну частину судового рішення у наступній редакції:

"Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про відмову в призначені пенсії №41 від 04 квітня 2025 року та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відмову в призначені пенсії №41 від 26 травня 2025 року

Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України Хмельницькій області зарахувати до страхового стажу позивача періоди: - навчання в російській федерації з 01 вересня 1982 року по 25 червня 1987 року; з 01 серпня 1988 року по 17 лютого 1992 року; з 18 березня 1992 року по 03 серпня 1998 року робота на території РФ.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Хмельницькій області призначити пенсію ОСОБА_1 з моменту досягнення пенсійного віку, а саме з 17 березня 2025 року довічно.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн. 50 коп.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн. 50 коп.".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 23 березня 2026 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.