Справа № 380/522/26
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2026-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 рокусправа № 380/522/26

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Чаплик І.Д., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України про визнання протиправними та скасування рішень, -

в с т а н о в и в

Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся до суду із позовом до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України (адреса місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11; ), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про відкликання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № 01450 від 24.09.2025;

визнати протиправним та скасувати рішення Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про відкликання посвідки на постійне проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № 04105 від 24.09.2025;

визнати протиправним та скасувати рішення Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № 019441 від 24.09.2025;

визнати протиправним та скасувати рішення Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про заборону в`їзду в Україну ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № 017899 від 24.09.2025.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проживає на території України із листопада 2021 року. 21.03.2023 Управлінням Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області було прийнято рішення про надання позивачеві дозволу на імміграцію від №3214, а 30.03.2023 позивач отримав посвідку на постійне проживання в Україні, видану Управлінням Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області. Проте 24.09.2025 Західним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України було прийнято рішення №01450 про відкликання позивачеві дозволу на імміграцію в Україну, №04105 про відкликання посвідки на тимчасове проживання, № НОМЕР_2 про заборону в`їзду на територію України на 3 (три) роки та №019441 про примусове повернення до країни походження або третьої країни. Підставою для прийняття вказаних рішень було подання Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 11.09.2025 №5/2-1431, у якому зазначено, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, оскільки останній сповідує радикальний іслам та підтримує зв`язок із прихильниками міжнародної терористичної організації «Ісламська Держава Вілаят Хорасан». Позивач не погоджується із такими рішеннями відповідача та зазначає, що саме по собі подання СБУ не могло бути підставою для прийняття рішень про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне місце проживання, оскільки відповідач повинен був провести повний аналіз отриманої інформації, перевірку всіх зазначених фактів, у тому числі, шляхом отримання письмових пояснень від позивача. Позивач не вчиняв жодних дій, які б становили загрозу національній безпеці України, до кримінальної відповідальності за відповідні діяння не притягався. З урахуванням викладеного, вважає, що прийняті рішення відповідача про відкликання дозволу на імміграцію в Україну, про відкликання посвідки на тимчасове проживання, про примусове повернення до країни походження або третьої країни та про заборону в`їзду в Україну є протиправними, у зв`язку із чим звернувся до суду із позовом про їх скасування.

Ухвалою від 19.01.2026 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача 21.01.2026 подала до суду клопотання, у якому просила долучити до матеріалів справи відомості з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» стосовно позивача.

Відповідач 28.01.2026 подав до суду клопотання, у якому просив залучити до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департамент захисту національної державності Служби безпеки України.

Ухвалою суду від 29.01.2026 клопотання відповідача задоволено та залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департамент захисту національної державності Служби безпеки України (адреса місцезнаходження: 01061, м. Київ, вул. Володимирська, буд.33, ). Запропоновано третій особі подати письмові пояснення на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Представник відповідача 03.02.2026 подала до суду клопотання про долучення до матеріалів справи подання Департаменту захисту національної державності СБУ від 11.09.2025 № 5/2-1431 про відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію позивачеві.

Також 03.02.2026 представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Відзив обґрунтований тим, що органи і підрозділи ДМС України не наділені повноваженнями перевірки наданої спеціальними правоохоронними органами інформації отриманої в результаті виконання завдань у сфері забезпечення національної безпеки. Загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України та іншими документами з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України. Таким чином, в отриманому ЗМУ ДМС поданні Департаменту СБУ вказано на вчинення позивачем дій, які відповідно до законодавства України є підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну та у взаємозв`язку скасування посвідки на постійне проживання. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію скасовується, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні. З огляду на надходження подання в умовах воєнного часу та складного безпекового середовища в Україні та з врахуванням повідомленої про позивача відповідних даних відносно загрози національної безпеки України, ЗМУ ДМС було прийнято рішення про відкликання дозволу на імміграцію в Україну № 01450 від 24.09.2025. Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001, у разі скасування дозволу на імміграцію скасовується посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну. У зв`язку із чим, ЗМУ ДМС було прийнято рішення про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_3 від 24.09.2025. Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про імміграцію», разом із рішенням про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Тому прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця.

Представник позивача 10.02.2026 подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що перед прийняттям територіальним органом ДМС рішення щодо відкликання дозволу на імміграцію, запитується додаткова інформація в ініціатора відкликання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб. Тобто, відповідачем не було здійснено перевірку відомостей, які були надані Департаментом захисту національної державності, не опитано самого позивача та не запитано у ініціатора відкликання додаткової інформації щодо його дій. Представник позивача зазначає, що наявна у поданні СБУ інформація не відповідає дійсності, оскільки позивач з жодними особами, які є прихильниками терористичних організацій, зв`язок не підтримує.

Разом з відповіддю на відзив представник позивача подала клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Представник відповідача 13.02.2026 подала заперечення на відповідь на відзив, у яких вказала, що факт надходження до ЗМУ ДМС подання спеціального правоохоронного органу із повідомленням у ньому про факт вчинення іммігрантом дій, що становлять загрозу національної безпеки України, для територіального органу ДМС є достатньою і беззаперечною підставою для вжиття заходів, визначених законодавством щодо порушника, а саме, прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання. Ігнорування надходження інформації від спеціального правоохоронного органу, який ініціює проведення відповідних заходів, становитиме бездіяльність міграційного органу щодо виконання свої основних обов`язків та в свою чергу порушення ним законодавства, що регулює діяльність органів та підрозділів ДМС, а тим більше в умовах воєнного часу державні органи функціонують як єдина скоординована система, покликана захищати інтереси держави і її безпеку. Подання Департаменту СБУ є офіційним документом, який подано суб`єктом владних повноважень відповідно до компетенції, визначеної законодавством. Відповідно, ЗМУ ДМС позбавлене можливості мати обґрунтовані сумніви щодо достовірності встановлених обставин, а тому при винесенні оскаржуваних рішень діяло у спосіб визначений законодавством та в межах наявних повноважень.

Також 13.02.2026 до суду надійшло клопотання третьої особи про продовження строку на подання пояснень на позовну заяву та доказів на їх підтвердження.

Ухвалою від 18.02.2026 клопотання представника третьої особи задоволено та продовжено строк на подання письмових пояснень та доказів третьою особою у справі за позовом громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України про визнання протиправними та скасування рішень на п`ятнадцять днів.

04.03.2026 від третьої особи до суду надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що СБУ у своєму поданні від 11.09.2025 №5/2-1431 інформувало Західне міжрегіональне управління ДМС про зазначені обставини та ініціювало питання про відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_3 , громадянину Республіки Узбекистан, та посвідки на постійне проживання в Україні № НОМЕР_3 , як особі чиї дії становлять загрозу національної безпеці України. Інші матеріали, які були підставою для направлення подання від 11.09.2025 №5/2-1431, не можуть бути надані до суду, оскільки ґрунтуються на інформації міжнародних партнерів, яка відповідно до міжнародних договорів про співпрацю, має обмежений доступ та потребує згоди партнерів для передачі третій стороні. Отже, як СБУ, так і Західне міжрегіональне управління ДМС діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, реагуючи на отриману інформацію та приймаючи відповідні рішення, а тому рішення Західного міжрегіонального управління ДМС від 24.09.2025 №01450 та №04105 прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Представник позивача 05.03.2026 подала клопотання, у якому просила викликати у судове засідання та допитати як свідків позивача та його приятельку.

Також представник позивача 10.03.2026 подала додаткові пояснення, у яких зазначила, що жодних документів на підтвердження обставин, викладених у поданні Департаменту захисту національної державності СБУ від 11.09.2025 №5/2-1431, не було надано суду ні відповідачем, ні третьою особою. У зв`язку з цим, обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача у даній справі, є недоведеними.

Представник третьої особи 17.03.2026 подала додаткові пояснення, у яких зазначила, що рішення, прийняті СБУ в рамках здійснення завдань, покладених на СБУ Законом України Про контррозвідувальну діяльність, мають перш за все превентивний характер, а прийняттю такого рішення не обов`язково має передувати здійснення цією особою порушення законодавства України. Для підтвердження правомірності дій СБУ, до суду направлено лист Департаменту захисту національної державності СБУ (підрозділ ініціатор подання) від 19.02.2026 №5/2/1-1139дск (має гриф обмеження доступу «Для службового користування») щодо підстав для прийняття рішення про направлення подання від 11.09.2025 №5/2-1431, але в тому обсязі, який можливо надати до суду. Інформація викладена у цьому листі слугувала підставою для направлення подання до Західного міжрегіонального управління ДМС про відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу.

Ухвалою суду від 20.03.2026 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін та про виклик свідків.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Узбекистан, який проживає на території України з листопада 2021 року.

Згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданим 13.10.2022, між позивачем та ОСОБА_4 було укладено шлюб. Подружжя спільно виховує трьох дітей: ОСОБА_5 , 2018 року народження; ОСОБА_6 , 2020 року народження та ОСОБА_7 , 2022 року народження.

Донійорзода ОСОБА_8 є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України № НОМЕР_5 , виданим 17.08.2023.

21.03.2023 позивачеві надано дозвіл на імміграцію № НОМЕР_6 на підставі рішення Управлінням Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області.

30.03.2023 позивачеві було видано посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_7 строком до 29.03.2033, підстава видачі: 03/01 - один з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває в шлюбі понад два роки, є громадянином України.

Департаментом захисту національної державності Служби безпеки України було направлено до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України подання від 11.09.2025 №5/2-1431 про відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію позивачеві, у якому зазначено, що Департаментом під час здійснення заходів, пов`язаних з попередженням, виявленням і припиненням терористичної діяльності, у порядку, визначеному законодавством у сфері забезпечення державної безпеки та боротьби з тероризмом, отримано інформацію стосовно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_9 / ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому в березні 2023 року Управлінням ДМС в Івано-Франківській області надано дозвіл на імміграцію та видано посвідку на постійне проживання. У поданні зазначено, що за наявними даними, громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сповідує радикальний іслам та підтримує зв`язок із прихильниками міжнародної терористичної організації «Ісламська Держава Вілаят Хорасан». У зв`язку із тим, що дії вказаного іноземця становлять загрозу національній безпеці України, 26.08.2025 винесено постанову про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 3 (три) роки. З урахуванням викладеного, беручи до уваги положення п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», п. 21 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, Пункти 63, 64, «Порядку оформлення видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання не дійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання», затвердженого ПКМУ від 25.04.20218 № 322, п. 15, 20 Стратегії забезпечення державної безпеки, затвердженої Указом Президента України від 16.02.2022 № 56/2022, ініційовано питання про відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_11 , громадянину Республіки Узбекистан, як особі чиї дії становлять загрозу національній безпеці України.

На підставі вказаного подання Західним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України прийнято рішення №01450 від 24.09.2025 про відкликання на імміграцію позивачеві. Також на підставі вказаного рішення відповідачем прийнято рішення №04105 від 24.09.2025 про відкликання посвідки на постійне місце проживання. Окрім того, відповідачем було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства ОСОБА_3 № 019441 від 24.09.2025 та №017899 від 24.09.2025 про заборону в`їзду в України строком на три роки.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Судом при розгляді справи було проаналізовано лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України, в якому зазначено, що позивач у 2022 році уклав шлюб із ОСОБА_4 , яка є родичкою учасника міжнародної терористичної організації «Ісламська держава». В листопаді 2022 року вказану особу було затримано на території Угорщини правоохоронними органами, у зв`язку з міжнародним розшуком по лінії Інтерпол за терористичну діяльність. У вказаному листі також зазначено, що вказана особа разом зі своїм батьком у 2016 році брали участь у бойових діях на території Сирії у складі вказаної терористичної організації, куди незаконно потрапили з території Туреччини. При цьому, ОСОБА_12 також перебувала на території Туреччини. Враховуючи зазначені факти існує ймовірність, що ОСОБА_13 , підтримуючи радикальні погляди своїх родичів, залишила територію Таджикистану та виїхала до Туреччини з метою приєднатися до лав МТО «ІД». Викладені факти дають обґрунтовані підстави вважати, що шлюб між ОСОБА_14 та ОСОБА_13 не випадковий, а носить цілеспрямований характер сприяння учасникам міжнародних терористичних організацій та був використаний як підстава для легалізації У. Фатулаєва в Україні. Окрім того, Службою безпеки України у липні 2025 року отримано інформацію, що ОСОБА_15 надавав фінансову підтримку функціонеру міжнародної терористичної організації «Ісламська держава Вілаят Хорасан», якого було примусово видворено за межі України та заборонено в`їзд на її територію строком на 5 (п`ять) років. Зокрема, в період з серпня 2024 року по липень 2025 року він здійснював оплату зі своєї банківської картки власнику квартири за проживання в ній зазначеного вище громадянина Республіки Таджикистан, який причетний до терористичної діяльності.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI) визначено, що іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Статтею 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині першій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для оформлення посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства є дозвіл на імміграцію в Україну.

Відповідно до абзацу другого частини першої, частин другої та третьої статті 13 Закону №3773-VI, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, в інтересах забезпечення національної безпеки України та запобігання іншим протиправним діям, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, або боротьби з організованою злочинністю. За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України. Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Відповідно до частин 1-6 статті 26 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв. З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.

Умови і порядок надання права на постійне проживання в Україні іноземцям та особам без громадянства, підстави і порядок отримання дозволу на імміграцію в Україну та його скасування, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань щодо надання дозволу на імміграцію та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, порядок оскарження рішень з питань імміграції, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначає Закон України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію» (далі Закон №2491-ІІІ).

За приписами частини першої статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 3 Закону № 2491-ІІІ визначено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Закону №2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Відкликана або визнана недійсною посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону. Особа, стосовно якої прийнято рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення. Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 «Деякі питання у сфері імміграції» затверджено, зокрема, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання (далі Порядок №1983).

Згідно з пунктом 21 Порядку №1983, дозвіл на імміграцію відкликається або визнається недійсним органом, що його надав. Питання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає відкликанню відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію або визнанню недійсним відповідно до статті 12-1 Закону України Про імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку №1983, для прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію в разі, коли ініціатором такого відкликання або визнання дозволу недійсним є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення таким органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України Про імміграцію, яке разом з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який надав такий дозвіл.

Згідно з пунктом 23 Порядку №1983, ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС у місячний строк з дня надходження подання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб. На підставі результатів аналізу зазначеної інформації приймається відповідне рішення. У разі коли ініціатором відкликання дозволу на імміграцію є іммігрант, проводяться перевірки відсутності підстав, за яких відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства виїзд з України не дозволяється. Рішення про відкликання дозволу на імміграцію згідно з додатком 3 або визнання недійсним дозволу на імміграцію згідно з додатком 4 формується за допомогою відомчої інформаційної системи ДМС та підписується Головою ДМС або його заступником, керівником/заступником керівника територіального органу ДМС, керівником/заступником керівника територіального підрозділу ДМС шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису. У випадку відсутності технічної можливості підписання рішення шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису таке рішення підписується власноручно та сканується особою, яка його підписала, із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС до заяви про надання дозволу на імміграцію. Про прийняте рішення протягом п`яти календарних днів письмово повідомляється ініціатору відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію. У разі коли ініціатором відкликання є іммігрант, копія рішень про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання невідкладно, а за наявності обґрунтованих причин - не пізніше трьох робочих днів з дня їх прийняття надсилаються рекомендованим листом іммігранту на адресу, зазначену в його заяві про відкликання дозволу на імміграцію. Копії рішень про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення невідкладно, а за наявності обґрунтованих причин - не пізніше трьох робочих днів з дня їх прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, на адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання або на останню відому ДМС, територіальному органу ДМС або територіальному підрозділу ДМС адресу або вручаються їй.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 затверджено, зокрема, Порядок оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі Порядок №321).

Відповідно до пунктів 1, 3 Порядку №321, посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні. Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну.

Відповідно до підпункту 1 пункту 64 Порядку №321, посвідка відкликається ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі, зокрема, відкликання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію.

Відповідно до пунктів 66-66 Порядку №321, рішення про скасування посвідки приймається Головою ДМС або уповноваженою ним особою, керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її відкликання або визнання недійсною. Рішення про відкликання або визнання недійсною посвідки формується засобами Реєстру та підписується шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису. У випадку відсутності технічної можливості підписання рішення шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису таке рішення підписується власноручно та сканується особою, яка його підписала, до заяви-анкети із застосуванням засобів Реєстру до відомчої інформаційної системи ДМС. Копія рішення про відкликання або визнання недійсною посвідки із зазначенням причин її відкликання або визнання недійсною надсилається ДМС, територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства на адресу особистої електронної пошти або рекомендованим листом (у разі відсутності електронної пошти) невідкладно, а за наявності обґрунтованих причин - не пізніше трьох робочих днів з дня його прийняття (крім випадків, визначених підпунктом 4 пункту 64 цього Порядку). У разі коли посвідка була відкликана або визнана недійсною одночасно з відкликанням або визнанням недійсним дозволу на імміграцію, на підставі якого вона була оформлена, копія рішення про відкликання або визнання недійсною посвідки надсилається заявнику в порядку, передбаченому пунктом 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 (Офіційний вісник України, 2002 р., № 52, ст. 2400), - із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2025 р. № 573. Копія листа (з вихідним номером та датою), яким надіслано повідомлення про відкликання або визнання недійсною посвідки, сканується до заяви-анкети із застосуванням засобів Реєстру до відомчої інформаційної системи ДМС.

Відповідно до пункту 68 Порядку №321, іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про відкликання або визнання недійсною посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 або підпункті 1 пункту 64-1 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 №1235 затверджено Інструкцію про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі Інструкція №1235).

За пунктом 1 Інструкції №1235, ця Інструкція визначає порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі особи), перебування яких на території України не дозволяється у випадках та з підстав, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон).

Відповідно до пункту 2 Інструкції №1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймаються ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому, сьомому частини першої статті 13 Закону, а також у випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті.

Відповідно до пункту 4 Інструкції №1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особам строком на три роки приймаються ДМС та її територіальними органами з підстав, визначених абзацами другим, третім, сьомим частини першої статті 13 Закону.

Відповідно до пункту 8 Інструкції №1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (подання) з дотриманням вимог пункту 7 цієї Інструкції шляхом винесення постанови про заборону в`їзду в Україну.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 затверджено Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі Інструкція №353/271/150).

Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції №353/271/150, у цій Інструкції терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції №353/271/150, іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Відповідно до абзаців третього, четвертого пункту 5 розділу І Інструкції №353/271/150, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є, зокрема, дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України

Відповідно до пункту 6 розділу І Інструкції №353/271/150, примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Інструкції №353/271/150, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 1) (далі - рішення про примусове повернення) готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 2) упродовж 24 годин прокурора за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Інструкції №353/271/150, у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення. Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення. Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.

З оспорюваних рішень про відкликання позивачеві дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, про заборону в`їзду в Україну та про примусове повернення іноземця чи особи без громадянства вбачається, що підставою для їх прийняття було подання Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 11.09.2025 №5/2-1431, у якому зазначено, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, оскільки останній сповідує радикальний іслам та підтримує зв`язок із прихильниками міжнародної терористичної організації «Ісламська Держава Вілаят Хорасан». Позивач не погоджується із вказаними рішеннями та вказує, що жодних протиправних дій він не вчиняв, а також, що відповідачем порушено процедуру прийняття оспорюваних рішень, оскільки не здійснено належну перевірку всіх фактів, зазначених у поданні та не витребувано у нього пояснення щодо вказаних обставин.

У цьому контексті принагідно урахувати, що у постанові від 13.02.2020 у справі № 823/1499/17 Верховний Суд, вирішуючи спір у подібних правовідносинах, дійшов висновку, що підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну за пунктом 3 частини першої статті 12 Закону № 2491-III є саме дії іммігранта, що становлять загрозу національній безпеці України чи громадському порядку в Україні. При цьому, Суд підкреслив, що зазначена норма не визначає такої умови для прийняття рішення про скасування відповідного дозволу, як доведення вини іммігранта у кримінальному чи адміністративному провадженні.

Пунктами 3, 6, 9, 10 частини першої статі 1 Закону України від 21.06.2018 № 2469-VIII «Про національну безпеку України» (далі - Закон № 2469-VIII) визначено, що громадська безпека і порядок - це захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз; загрози національній безпеці України - це явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національна безпека України - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; національні інтереси України - це життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 3 Закону № 2469-VIII фундаментальними національними інтересами України є державний суверенітет і територіальна цілісність, демократичний конституційний лад, недопущення втручання у внутрішні справи України.

Частиною п`ятою статті 3 Закону № 2469-VIII передбачено, що загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Стратегія національної безпеки України затверджена Указом Президента України від 14.09.2020 № 392/2020 (далі - Стратегія національної безпеки України).

За змістом частини другої статті 12 Закону № 2469-VIII до складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, Державна міграційна служба України, Служба безпеки України.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону № 2469-VIII Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2229-XII «Про Службу безпеки України» (далі - Закон № 2229-XII) Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

Статтею 2 Закону № 2229-XII визначено, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Згідно з пунктом 13 статті 24 Закону № 2229-XII Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

При розгляді справи суд враховує, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, було введено воєнний стан. Строк дії Указу в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України (№ 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, №50/2024 від 05.02.2024, №271/2024 від 08.05.2024, №469/2024 від 23.07.2024, №704/2024 від 28.10.2024, №26/2025 від 14.01.2025, №235/2025 від 15.04.2025, №478/2025 від 14.07.2025, від 20.10.2025 №793/2025, від 12.01.2026 №40/2026) з 3 лютого 2026 року строком на 90 діб. У вказаний період Україна також неодноразово зазнавала прихованих атак з боку країни-агресора та її союзників, спрямованих на підривну діяльність в Україні з метою її внутрішньої дестабілізації. Вказані умови покладають на органи державної безпеки України додаткові обов`язки з метою захисту національної безпеки України та протидії підривної діяльності.

Отже, саме Служба безпеки України наділена компетенцією надавати оцінку наявності у діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також повноваженнями щодо вжиття заходів превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України, тим більше в умовах воєнного стану.

Крім того, в контексті вказаного суд акцентує увагу на тому, що СБУ як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.

Таким чином, з огляду на вищенаведені правові норми, суд приходить до висновку, що направлення Службою безпеки України подань до Державної міграційної служби України та її територіальних підрозділів щодо відкликання дозволів на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, дії яких можуть становити загрозу національній безпеці України, належить до дискреційних повноважень СБУ.

Так, судом з подання Департаменту захисту національної державності СБУ від 11.09.2025 № 5/2-1431 про відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію позивачеві встановлено, що за позицією Служби безпеки України, дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, оскільки останній сповідує радикальний іслам та підтримує зв`язок із прихильниками міжнародної терористичної організації «Ісламська Держава Вілаят Хорасан». Також з листа, долученого третьою особою до матеріалів справи вбачається, що позивач, зокрема, надавав фінансову підтримку функціонеру міжнародної терористичної організації «Ісламська держава Вілаят Хорасан», якого було примусово видворено за межі України та заборонено в`їзд на її територію строком на 5 (п`ять) років. Зокрема, в період з серпня 2024 року по липень 2025 року він здійснював оплату зі своєї банківської картки власнику квартири за проживання в ній зазначеного вище громадянина Республіки Таджикистан, який причетний до терористичної діяльності. Також у листі зазначено, що дружина позивача є родичкою осіб, які з 2016 року брали участь у бойових діях на території Сирії у складі міжнародної терористичної організації «Ісламська держава». Вказана інформація спростовує доводи позивача про те, що він не підтримує зв`язок із жодними особами, які є прихильниками терористичних організацій.

При цьому, при надходженні до ДМС України та/або її територіальних органів відповідного подання про відкликання дозволу на імміграцію, останні зобов`язані у місячний термін вивчити та проаналізувати зазначену інформацію. Окрім того, у разі відкликання дозволу на імміграцію іноземцеві чи особі без громадянства, вказане також є підставою для відкликання посвідки на постійне проживання. Також у разі наявності інформації про те, що дії іноземця чи особи без громадянства створюють загрозу життєво важливим інтересам України, органи ДМС України мають право прийняти рішення про примусове повернення таких осіб до країни походження або третьої країни, та про заборону в`їзду таких осіб на територію України.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем процедури прийняття оспорюваних рішень, зокрема, про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання суд зазначає, що згідно з пунктом 23 Порядку №1983, ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС у місячний строк з дня надходження подання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб. На підставі результатів аналізу зазначеної інформації приймається відповідне рішення. Тобто, Порядок № 1983 передбачає своєрідний алгоритм дій органів ДМС задля прийняття обґрунтованого рішення. Водночас, указана норма Порядку № 1983 не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень. Утім, саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень, ураховуючи фактичні обставини.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовним органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що можливі порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Суд наголошує, що у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.04.2020 у справа №813/1790/18 та від 22.05.2020 у справі №825/2328/16.

Підсумовуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що отримавши подання Служби безпеки України, відповідач скористався своїми дискреційними повноваженнями в межах, визначених Порядком №1983 та прийняв рішення про відкликання позивачеві дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, а також, враховуючи норми законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, про примусове повернення до країни походження або третьої країни та про заборону в`їзду на три роки. Вказані дії відповідача повністю відповідали нормам законодавства, а отже підстави для визнання їх протиправними з вказаних підстав відсутні.

Щодо доводів представника позивача про неповноту дослідження питання про відкликання позивачеві дозволу на імміграцію з покликанням на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.10.2025 у справі №560/5955/23, то суд звертає увагу, що кожна справа має свої особливості, свої індивідуальні обставини, які встановлюються на підставі доказів.

У вказаній справі №560/5955/23, предмет спору полягав у тому, що особі були скасовані дозвіл на імміграцію та посвідка на постійне проживання на підставі подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 15.02.2023 №918/55/128/01-2023, у якому зазначалось, що позивач має намір прибути до східних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з російської федерації та кавказького регіону, а також близьких їм осіб, планує створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій, а також підставою для отримання дозволу на імміграцію, що був скасований оскаржуваним рішенням, було перебування позивача понад два роки у шлюбі з громадянкою України та наявність у позивача дітей - громадян України; постійне проживання в місті Хмельницькому, наявність на утриманні батька, який проживає в Хмельницькій області; існування міцних соціальних зв`язків. Таким чином, обставини, які виникли у вищезазначеній справі та у справі, що розглядається, не є тотожними, тому, висновки Верховного Суду, висловлені у вказаній справі, не є зразковими, а стосуються конкретного випадку, тому суд не вбачає підстав для врахування вказаного правового висновку до спірних правовідносин.

Таким чином, суд дійшов висновку, що не запрошення позивача на розгляд питання про скасування дозволу на імміграцію, з урахуванням викладених в поданні обставин, не було порушенням процедури розгляду вказаного питання та не вплинуло безпосередньо на зміст (підстави) оскаржуваних рішень. Відтак доводи сторони позивача в цій частині суд відхиляє.

Щодо посилання позивача на порушення основоположних прав людини, зокрема через скасування дозволу на імміграцію, та неможливість повернення в Україну до родини, суд зазначає, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки, вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20, від 13.04.2021 у справі № 211/1113/18 (2-а/211/91/18), від 26.01.2022 у справі № 200/9761/20-а).

Крім того, саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави. З цих же підстав суд не бере до уваги доводи позивача про те, що позивач повністю забезпечує свою сім`ю як причини протиправності прийнятих рішень. Крім того, на підтвердження вказаного факту позивач долучив до позовної заяви лише водійське посвідчення, що само по собі не стверджує про виконання позивачем будь-якої оплачуваної роботи з метою утримання своєї сім`ї.

Враховуючи усе вищезазначене, суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України від 24.09.2025 №01450 про відкликання позивачеві дозволу на імміграцію в Україну, №04105 про відкликання посвідки на тимчасове проживання, № НОМЕР_2 про заборону в`їзду на територію України на 3 (три) роки та №019441 про примусове повернення до країни походження або третьої країни є правомірними, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain)» від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини першої статті 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при відмові в позові судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 242-246, 250, 257-262, пп. 15.5 п.15 розділу Перехідні положення КАС України, суд,

в и р і ш и в :

у задоволенні позову громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України (адреса місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11; ) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України (адреса місцезнаходження: 01061, м. Київ, вул. Володимирська, буд.33, ) про визнання протиправними та скасування рішень відмовити повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п.15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяЧаплик Ірина Дмитрівна