Справа № 400/4033/24
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2026-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року

м. Київ

справа № 400/4033/24

адміністративне провадження № К/990/51082/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

суддя-доповідач - Бевзенко В.М.,

судді: Шарапа В.М., Чиркін С.М.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Васильєва Сергія Валерійовича на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року (прийняте у складі головуючого судді Мельник О.М.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року (ухвалену у складі головуючої судді Домусчі С.Д., суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.) у справі № 400/4033/24 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу № 2227/7 від 20 вересня 2023 року «Про відмову в задоволенні скарги»,-

УСТАНОВИВ :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У квітні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулась з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просила суд визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 20 вересня 2023 року № 2227/7 «Про відмову в задоволенні скарги» (далі - наказ № 2227/7).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначає, що висновок відповідача про належну перевірку державним реєстратором Чекановським С.І. документів, поданих для державної реєстрації прав, є хибним. Позивачка наголошує, що реєстратор не перевірив документи, які подавались для державної реєстрації прав на відповідність вимогам, встановленим Законом. Як наслідок, прийняття відповідачем спірного наказу від 20 вересня 2023 року № 2227/7 «Про відмову в задоволенні скарги» на дії державного реєстратора є протиправним та має бути скасований.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2. Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 30 серпня 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року, у задоволенні позову відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що оскаржуваний наказ відповідач приймав на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України, з урахуванням та встановленням всіх обставин, що мали значення для прийняття оскаржуваного наказу, а видання оскаржуваного наказу № 2227/7 від 20 вересня 2023 року було здійснено в межах процедури встановленої Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV) та іншими нормативно-правовими актами.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Короткий зміст вимог касаційної скарги

3. ОСОБА_1 подала касаційну скаргу до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року у справі № 400/4033/24 та ухвалити нову постанову про задоволення її позову.

Як на підставу касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, скаржниця посилається, що суди першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17 та від 22 серпня 2018 року у справі № 826/10548/17 щодо повторного розгляду відповідачем скарги позивача. Також посилається на порушення в частині меж дискреційних повноважень відповідача, оскільки повноваження відповідача з повторного розгляду скарги позивача в цій справі не є дискреційними, адже є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки відповідача.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що відповідач безпідставно надав іншу оцінку раніше встановленим обставинам, а саме у частині правової оцінки дій державного реєстратора Чекановського С.І. щодо перевірки документів, поданих для державної реєстрації прав, а саме:

- відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 1956/5 від 01 червня 2021 року встановлено, що державний реєстратор Чекановський С.І. прийняв рішення за відсутності повного пакета документів, необхідних для державної реєстрації прав (зокрема, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який би передбачав передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки);

- натомість в оскаржуваному наказі Міністерства юстиції України № 2227/7 від 20 вересня 2023 року встановлено протилежне, що державний реєстратор Чекановський С.І. належним чином перевірив документи на відповідність вимогам законодавства.

У цьому контексті позивачка звертає увагу суду касаційної інстанції, що під час нового розгляду скарги ОСОБА_1 від 24 жовтня 2019 року центральною Колегією Міністерства юстиції України не досліджувалося жодних нових документів (доказів), ніж ті, що вже були предметом вивчення Колегією під час первісного розгляду.

Позивачка стверджує, що відповідач порушив принцип правової визначеності, оскільки Міністерство юстиції України не лише безпідставно здійснило перегляд власного раніше ухваленого рішення, а й прийняло протилежне рішення на підставі тих самих документів та обставин. Так, за результатами розгляду однієї й тієї ж скарги було видано два різні накази: № 1956/5 від 01 червня 2021 року (про часткове задоволення скарги) та № 2227/7 від 20 вересня 2023 року (про відмову у задоволенні скарги). Позивачка підкреслює, що відсутність нових обставин чи доказів виключала можливість прийняття відповідачем іншого рішення.

Крім того, суди не надали належної оцінки тому факту, що відповідно до абзацу 2 пункту 17 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128 (далі - Порядок № 1128) новий розгляд скарги є можливим виключно у разі скасування судом рішення Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги. Разом з тим, рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 березня 2023 року у справі № 490/1281/22 було визнано протиправним та скасовано не все рішення Міністерства юстиції України, а лише пункт 2 наказу від 01 червня 2021 року № 1956/5. Отже, у відповідача були відсутні правові підстави для ініціювання нового розгляду скарги ОСОБА_1 .

Позиція інших учасників справи

4. 03 березня 2025 року від Міністерства юстиції України надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначається, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного та обґрунтованого висновку про те, що, приймаючи оскаржуваний наказ, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України, з урахуванням та встановленням усіх обставин, що мали значення для прийняття зазначеного акта. З огляду на це відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

III. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

5. 30 грудня 2024 року касаційну скаргу сформовано за допомогою підсистеми «Електронний суд» та зареєстровано судом касаційної інстанції 30 грудня 2024 року.

Згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 грудня 2024 року для розгляду цієї касаційної скарги визначено колегію суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді у складі: головуючого судді Жука А.В., суддів Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.

Верховний Суд ухвалою від 21 січня 2025 року залишив без руху касаційну скаргу скаржниці, надавши строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення її недоліків шляхом надання до суду уточненої касаційної скарги, в якій навести передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

На виконання цієї ухвали, скаржник направив до суду уточнену касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження за скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Васильєва Сергія Валерійовича на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року у справі №400/4033/24.

Разом з цим, суддею-доповідачем Жуком А.В., та суддями: Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М. заявлено самовідводи, які обґрунтовані порушенням порядку визначення суддів для розгляду справи, встановленого статтею 31 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме, без урахування спеціалізації.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2025 року заяви суддів Жука А.В., Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М про самовідвід задоволено. Суддів Жука А.В., Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М. відведено від участі у розгляді справи № 400/4033/24 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу № 2227/7 від 20 вересня 2023 року «Про відмову в задоволенні скарги».

Матеріали адміністративної справи № 400/4033/24 (провадження № К/990/51082/24) передано до Секретаріату Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для визначення складу суду в установленому порядку.

На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника Секретаріату Касаційного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року № 201 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 лютого 2025 року, визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Бевзенка В.М., суддів Шарапу В.М. та Чиркіна С.М.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

6. Суди попередніх інстанцій на підставі зібраних у справі доказів установили, що 26 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредитпромбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») укладено кредитний договір № 23/032/08-ZKLN. На забезпечення виконання зобов`язань того ж дня сторони уклали договір іпотеки щодо квартири АДРЕСА_1 .

26 червня 2013 року ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за вказаним кредитом на підставі договору купівлі-продажу з ВАТ «Кредитпромбанк». Через неналежне виконання боржником зобов`язань банк реалізував право на предмет іпотеки, зареєструвавши за собою право власності згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Реєстрацію здійснено 25 квітня 2018 року державним реєстратором Чекановським С.І. (рішення № 40805158, запис № 25879731) на підставі: договору купівлі-продажу права вимоги від 26 червня 2013 року, іпотечного договору від 26 березня 2008 року та листа-вимоги банку про повернення боргу від 27 листопада 2017 року № 02.4.1/1947/17.

Не погодившись із такими діями державного реєстратора Чекановського С.І., ОСОБА_1 звернулася до відповідача зі скаргою на дії реєстратора. Наказом Міністерства юстиції України від 01 червня 2021 року № 1956/5 «Про задоволення скарги» задоволено скаргу частково, а саме: скасовано рішення від 25 квітня 2018 року № 40805158, прийняте державним реєстратором Чекановським С.І. та тимчасово блоковано доступ державному реєстратору Чекановському С.І. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на один місяць. В іншій частині вимог відмовлено.

27 березня 2023 року рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва у справі № 490/1281/22 визнано протиправним та скасовано пункт 2 Наказу від 01 червня 2021 року № 1956/5 «Про задоволення скарги». Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2023 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 березня 2023 року скасовано частково, виключено з його мотивувальної частини висновок, що оскаржуваний наказ є незаконним також через те, що на момент прийняття рішення за результатами розгляду скарги відбулася державна реєстрація цього права за іншою особою.

У зв`язку зі скасуванням пункту 2 Наказу відповідачем призначено новий розгляд скарги. Розглянувши повторно скаргу ОСОБА_1 від 24 жовтня 2019 року, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 04 лютого 2020 року за № Н-3369, Колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора було складено висновок від 17 серпня 2023 року, на підставі якого винесено спірний наказ № 2227/7 від 20 вересня 2023 року, яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 , оскільки рішення від 25 квітня 2018 року № 40805158, прийняте державним реєстратором Чекановським С.І., відповідає законодавству у сфері державної реєстрації прав.

Не погодившись із прийнятим наказом Міністерства юстиції № 2227/7 від 20 вересня 2023 року, яким відмовлено у задоволенні скарги, ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

8. Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

9. Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

10. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

11. Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

12. Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи є необґрунтованими з огляду на таке.

13. Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

14. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

15. Вимоги Закону № 1952-IV та Порядку № 1128 визначають процедуру здійснення Міністерством юстиції України розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора у сфері державної реєстрації прав та їх обтяжень.

16. Відповідно до статті 7 Закону № 1952-IV Міністерство юстиції України, серед іншого: організовує роботу, пов`язану із забезпеченням діяльності з державної реєстрації прав; здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом проведення моніторингу реєстраційних дій відповідно до цього Закону та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; забезпечує доступ до Державного реєстру прав державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, визначених цим Законом, інших суб`єктів, право доступу яких визначено цим Законом, та приймає рішення про тимчасове блокування або анулювання такого доступу у випадках, передбачених цим Законом; розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом.

17. Частиною першою статті 37 Закону № 1952-IV визначено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

18. Приписами частини другої статті 37 Закону № 1952-IV визначено, що Міністерство юстиції України розглядає скарги: 1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі рішення суду, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір); 2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.

19. Згідно з частиною п`ятою статті 37 Закону № 1952-IV, скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав або територіального органу Міністерства юстиції України подається особою, яка вважає, що її права порушено, у письмовій формі та має містити: повне найменування (ім`я) скаржника, його місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім`я) представника скаржника, якщо скарга подається представником; реквізити рішення державного реєстратора, яке оскаржується; зміст оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності та норми законодавства, які порушено, на думку скаржника; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; відомості про наявність чи відсутність судового спору з порушеного у скарзі питання, що може мати наслідком скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора та/або внесення відомостей до Державного реєстру прав; підпис скаржника або його представника із зазначенням дати складання скарги.

20. До скарги додаються засвідчені в установленому порядку копії документів, що підтверджують факт порушення прав скаржника у результаті прийняття рішення державним реєстратором (за наявності), а також якщо скарга подається представником скаржника - довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження такого представника, або копія такого документа, засвідчена в установленому порядку.

21. Відповідно до частини шостої статті 37 Закону № 1952-IV, за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про: 1) відмову у задоволенні скарги; 2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про: а) скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги; б) скасування рішення про зупинення державної реєстрації прав, про зупинення розгляду заяви або про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав; в) виправлення помилки, допущеної державним реєстратором; в1) усунення порушень, допущених державним реєстратором, з визначенням строків для виконання наказу; г) тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; ґ) анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; е) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України; є) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

22. Норми частини восьмої статті 37 Закону № 1952-IV визначають що Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо: 1) скарга оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п`ятою цієї статті; 2) на момент прийняття рішення за результатом розгляду скарги відбулася державна реєстрація цього права за іншою особою, ніж зазначена у рішенні, що оскаржується; 3) наявна інформація про судове рішення або ухвалу про відмову позивача від позову з того самого предмета спору, про визнання позову відповідачем або затвердження мирової угоди сторін; 4) наявна інформація про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав; 5) є рішення цього органу з того самого питання; 6) в органі розглядається скарга з цього питання від того самого скаржника; 7) скарга подана особою, яка не має на це повноважень; 8) закінчився встановлений законом строк подачі скарги; 9) розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції органу; 10) державним реєстратором, територіальним органом Міністерства юстиції України прийнято таке рішення відповідно до законодавства.

23. Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України (частина дев`ята статті 37 Закону № 1952-IV).

24. На виконання частини дев`ятої статті 37 Закону № 1952-IV Кабінетом Міністрів України постановою від 25 грудня 2020 року № 1128 затверджено Порядок № 1128.

25. Пунктом 2 Порядку №1128 визначено, що розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого цим Порядком.

26. Для забезпечення колегіального розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерством юстиції України чи його територіальними органами утворюються постійно діючі колегії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - колегії), положення про які затверджуються Міністерством юстиції України. Склад колегій затверджується Міністерством юстиції України чи відповідним територіальним органом.

27. Наказом Міністерства юстиції України 09 січня 2020 року № 71/5 затверджено Положення про Колегію з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України (далі - Положення № 71/5), згідно з яким колегія здійснює колегіальний розгляд скарг у сферах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

28. Відповідно до підпункту 10 розділу III Положення № 71/5 за результатом розгляду скарги у сферах державної реєстрації Колегія шляхом голосування приймає рішення, що оформлюється відповідним висновком.

29. Згідно з пунктом 3 Порядку № 1128 скарга у сфері державної реєстрації реєструється у день її надходження до Міністерства юстиції України чи відповідного територіального органу відповідно до вимог законодавства з організації діловодства у державних органах за умови підписання її скаржником, зокрема з використанням кваліфікованого електронного підпису.

30. Відповідно до пунктів 13, 14 Порядку № 1128 за результатом розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально колегія формує висновок про те, чи: 1) встановлено наявність порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України; 2) підлягає скарга у сфері державної реєстрації задоволенню (в повному обсязі чи частково (з обов`язковим зазначенням в якій частині) шляхом прийняття Мін`юстом чи відповідним територіальним органом рішень, передбачених законом.

31. За результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Міністерство юстиції України чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом. Не пізніше наступного робочого дня з дня прийняття Міністерством юстиції України чи відповідним територіальним органом рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні засвідчені в установленому законодавством порядку відповідні копії рішень Мін`юсту чи його територіального органу, копії висновків колегії (у разі розгляду скарг у сфері державної реєстрації колегіально) розміщуються на офіційному веб-сайті Мін`юсту чи відповідного територіального органу.

32. За результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації у строки, встановлені Законом України «Про звернення громадян», засвідчені в установленому законодавством порядку відповідні копії рішень Міністерства юстиції України чи його територіального органу, копії висновків колегії (у разі розгляду скарг у сфері державної реєстрації колегіально) разом із супровідним листом надсилаються скаржнику.

33. Пунктом 2 частини шостої статті 37 Закону передбачено, що за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про: анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав.

34. Суди встановили, що Наказом Міністерства юстиції України від 01 червня 2021 року № 1956/5 «Про задоволення скарги» задоволено скаргу частково, а саме пунктом 2 зазначеного наказу скасовано рішення від 25 квітня 2018 року № 40805158, прийняте державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Миколаївської області Чекановським С.І.

35. Однак, 27 березня 2023 року рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва у справі № 490/1281/22 визнано протиправним та скасовано пункт 2 Наказу від 01 червня 2021 року № 1956/5 «Про задоволення скарги».

36. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2023 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 березня 2023 року скасовано частково, виключено з його мотивувальної частини висновок, що оскаржуваний наказ є незаконним також, оскільки, на момент прийняття рішення за результатами розгляду скарги відбулась державна реєстрація цього права за іншою особою, ніж зазначено у рішення, що оскаржується.

37. Згідно з абзацом 2 пункту 17 Порядку № 1128, у разі скасування судом рішення Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, Міністерство юстиції України забезпечує новий розгляд такої скарги відповідно до цього Порядку.

38. У зв`язку із скасуванням пункту 2 Наказу відповідачем призначено новий розгляд скарги.

39. Суди встановили, що Колегія Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції правильно зазначила у висновку від 17 серпня 2023 року (зареєстрований за № 2445-33.1.1-23 від 01 вересня 2023 року), що повторно розглядає скаргу ОСОБА_1 від 24 жовтня 2019 року (зареєстровану за № Н-3369 від 04 лютого 2020 року) на підставі рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 березня 2023 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2023 року у справі № 490/1281/22.

40. Враховуючи наведене, Верховний Суд констатує, що у разі скасування судом рішення Міністерства юстиції України, винесеного за результатами розгляду скарги, орган зобов`язаний забезпечити повторний розгляд такої скарги відповідно до абзацу 2 пункту 17 Порядку № 1128. Це є безпосереднім обов`язком суб`єкта владних повноважень щодо відновлення процедури розгляду звернення особи.

41. Колегія суддів зазначає, що при новому розгляді Міністерство юстиції України не обмежене попередніми висновками, які були скасовані судом. Законодавство не містить заборони на прийняття іншого за змістом рішення за результатами повторного аналізу документів та фактичних обставин. Оскільки судовим рішенням у справі № 490/1281/22 було скасовано пункт 2 про часткове задоволення скарги, сторони повернулися до стану, коли скарга позивачки потребувала вирішення по суті.

42. Крім того, касаційний суд не приймає доводи скаржниці стосовно того, що оскільки судовим рішенням було скасовано лише пункт 2 наказу, а не весь наказ, то підстав для нового розгляду справи не було.

43. Скасування судом пункту наказу щодо скасування реєстраційної дії призвело до того, що скарга ОСОБА_1 від 24 жовтня 2019 року фактично залишилася нерозглянутою без прийняття належного рішення.

44. Враховуючи наведене, Верховний Суд доходить висновку, що відповідно до норми абзацу 2 пункту 17 Порядку № 1128, у разі скасування рішення Міністерства юстиції України або його змістовної частини необхідно забезпечити новий розгляд такої скарги.

45. Таким чином, прийняття відповідачем нового рішення, яке за результатами повторної оцінки відрізняється від попереднього, не є порушенням принципу правової визначеності, а є належним способом виконання обов`язку щодо нового розгляду скарги. З огляду на викладене, доводи касаційної скарги про відсутність у відповідача права на зміну правової позиції під час нового розгляду є безпідставними та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

46. Щодо аргументів ОСОБА_1 про те, що державний реєстратор Чекановський С.І. прийняв оскаржуване рішення за відсутності повного пакета документів, необхідних для державної реєстрації прав (зокрема, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу права власності на предмет іпотеки), колегія суддів зазначає таке.

47. Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

48. Статтею 18 Закону № 1952-IV передбачено порядок державної реєстрації прав, зокрема, прийняття і перевірку документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрацію заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень.

49. Відповідно до частини шостої статті 37 Закону № 1952-IV за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав Міністерство юстиції України приймає рішення про відмову в задоволенні скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав).

50. Судами встановлено, що Згідно з відомостями Державного реєстру прав державним реєстратором Чекановським С.І. відкрито розділ у Державному реєстрі прав № 101 на квартиру та внесено запис про право власності № 25879731 за ПАТ «Дельта банк» на підставі договору купівлі-продажу права вимоги від 26 червня 2013 року, укладеного між ВАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Дариною Геннадіївною зареєстрованого в реєстрі за № 723 договору іпотеки від 26 березня 2008 року № ВКЕ351112, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлевою Юлією Вікторівною зареєстрованого в реєстрі за № 87, листа-вимоги ПАТ «Дельтабанк» про повернення боргу від 27 листопада 2017 року № 02.4.1/1947/17 з відміткою про отримання.

51. Колегія Міністерства юстиції у висновку від 17 серпня 2023 року встановила, що державним реєстратором Чекановським С.І. відповідно до вимог статей 10, 18, 37 Закону № 1952-IV та пункту 61 Порядку № 1127 належним чином було перевірено документи, які подавались для державної реєстрації прав, на відповідність вимогам, встановленим Законом та іншими нормативно-правовими актами, оскільки їх комплектність, зміст та форма відповідали вимогам законодавства у сфері державної реєстрації прав.

52. На підставі наведеного суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що Колегія дослідила вимоги законодавства та відомості Державного реєстру прав і правомірно відмовила у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 24 жовтня 2019 року, оскільки рішення від 25 квітня 2018 року № 40805158, прийняте державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Миколаївської області Чекановським С.І., відповідає законодавству у сфері державної реєстрації прав.

53. Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

54. На переконання скаржниці, відсутність договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу права власності на предмет іпотеки відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент укладання договору іпотеки, мало було підставою для прийняття державним реєстратором рішення про відмову державну реєстрацію права власності.

55. Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

56. Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

57. У справі, яка переглядається, положеннями пункту 4.2 іпотечного договору від 26 березня 2008 року № ВКЕ351112 передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушень іпотекодавцем умов кредитного договору або умов вищевказаного договору іпотеки. При настанні випадків, передбачених пунктом 4.2 вищевказаного договору іпотеки іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом строку зобов`язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: набуває право власності на майно; від свого імені продає майно третім особам і спрямовує кошти на задоволення своїх вимог; дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотекодержателем або погоджених з ним, від свого імені, за умови, що кошти від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотекодержателя.

58. Відповідно до пункту 4.5 договору іпотеки реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладання від свого імені продажу майна з третіми особами, а у разі звернення стягнення підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

59. Тобто законодавством як на момент укладення іпотечного договору, так і на момент звернення стягнення на предмет іпотеки передбачався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

60. Таким чином, як за положеннями Закону України «Про іпотеку», так і за змістом іпотечного договору, підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно є не лише окремий договір про задоволення вимог, а й відповідне іпотечне застереження, що міститься безпосередньо в основному договорі іпотеки.

61. З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що державному реєстратору було подано повний пакет документів, передбачений чинним законодавством для реєстрації права власності за іпотекодержателем. Оскільки подані документи за своєю формою та змістом відповідали вимогам Закону № 1952-IV та Порядку № 1127, у державного реєстратора були відсутні підстави для відмови у проведенні реєстраційної дії.

62. Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що за результатами повторного розгляду скарги відповідач, діючи в межах своїх повноважень, надав належну правову оцінку діям державного реєстратора. Встановлена відповідність реєстраційних дій вимогам статей 10, 18 та 37 Закону № 1952-IV та Порядку № 1127 є підставою для прийняття рішення про відмову в задоволенні скарги.

63. Таким чином, Верховний Суд констатує, що оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України від 20 вересня 2023 року № 2227/7 прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Доводи скаржниці щодо недостатності документів для реєстрації права власності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються фактичними обставинами, встановленими судами попередніх інстанцій.

64. Ураховуючи вищезазначене, доводи скаржниці про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи. Також колегія суддів відхиляє посилання скаржниці на постанови Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17 та від 22 серпня 2018 року у справі № 826/10548/17, оскільки правовідносини у зазначених справах не є подібними до тих, що розглядаються у цій справі, що виключає можливість застосування зазначених висновків Верховного Суду до обставин даної справи.

65. Статтею 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

66. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди ухвалили судові рішення при дотриманні норм процесуального права та правильно застосували норми матеріального права, тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

67. Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували висновки судів попередніх інстанцій. У них також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

68. Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не перерозподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року у справі № 400/4033/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач В. М. Бевзенко

Судді: С. М. Чиркін

В. М. Шарапа