Справа № 520/26719/25
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2026-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 березня 2026 р.Справа № 520/26719/25

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Семененко М.О. ,

розглянувши матеріали апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 по справі № 520/26719/25

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частині НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

На зазначене рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) подав апеляційну скаргу безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду. В апеляційній скарзі заявлене клопотання про поновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги. В обґрунтування цього клопотання вказує, що юридичне забезпечення діяльності ВМКЦ Північного регіону здійснюється одним військовослужбовцем, на якого покладено одночасно представництво інтересів військової частини у значній кількості судових проваджень, опрацювання вхідної судової кореспонденції, ведення претензійно-позовної роботи та забезпечення електронного документообігу. Зазначає, що 28.12.2025 офіцер юридичної служби майор юстиції ОСОБА_2 , який безпосередньо здійснює представництво інтересів апелянта у цій справі, отримав травму. Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 30.12.2025 № 2025-1230-1039-0014-0 йому надано відпустку для лікування після поранення (контузії, травми, каліцтва) на 30 календарних діб у зв`язку з травмою - з 31.12.2025. Посилається на те, що надання відпустки для лікування після поранення (контузії, травми, каліцтва) означає тимчасове звільнення військовослужбовця від виконання службових обов`язків з медичних підстав, що підтверджує наявність об`єктивної перешкоди для здійснення процесуальних дій. Також зазначає, що строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції повністю припадає на час перебування представника апелянта у відпустці за станом здоров`я і фактично з 31.12.2025 представник апелянта був позбавлений можливості виконувати службові обов`язки, у тому числі щодо підготовки та подання апеляційної скарги. Зазначає, що апеляційну скаргу подано одразу після завершення періоду відпустки за станом здоров`я.

Перевіривши доводи ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частині НОМЕР_1 ) та матеріали справи, колегія суддів вважає, що клопотання відповідача про поновлення строку, з підстав, які наведені заявником, не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Матеріали справи свідчать, що рішення суду першої інстанції ухвалене в порядку спрощеного провадження 22.01.2026 р. Згідно довідки про доставку електронного листа в підсистемі "Електронний суд", копію рішення суду першої інстанції відповідач отримав 22.01.2026 р.

Таким чином, останнім днем строку на подання апеляційної скарги, з урахуванням ч. 6 ст. 120 КАС України, було 23.02.2026 р.

Апеляційна скарга направлена до суду засобами електронного зв`язку 18.03.2026 р., тобто вже після закінчення встановленого процесуальним законом тридцятиденного строку на її подання.

Колегія суддів зауважує, що право на апеляційне оскарження закріплено також у статті 293 КАС України і реалізується у спосіб подання в установленому порядку апеляційної скарги, форма та зміст якої також визначається процесуальним законом.

Механізм реалізації права на апеляційне оскарження судового рішення врегульовано Главою першою Розділу ІІІ КАС України.

Відповідно до частини першої статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 298 КАС України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 295 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

У пункті 4 частини першої статті 299 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження в разі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Тобто, вказаною нормою закону однією з обставин, за яких суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, є визнання неповажними наведених скаржником підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Суд поновлює або продовжує процесуальний строк, якщо визнає поважною причину пропуску даного строку (поважність причин повинен доводити скаржник).

Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин.

Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Такий підхід до визначення категорії поважності причин пропуску процесуального строку окреслено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 9901/546/19, у якій акцентувалась увага й на тому, що нормами статті 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Проаналізувавши вищенаведені приписи процесуального закону, Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що ними чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні відповідного процесуального документу повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У абзацах другому, третьому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 верховенство права охарактеризовано як панування права в суспільстві. Верховенство права, за позицією Суду, вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Зокрема, у пункті 40 справи «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Сутність цього принципу полягає у тому, що в разі винесення судом рішення, що набрало законної сили, воно не може бути піддане сумніву.

Окрім цього 20.09.2022 ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Завалій та інші проти України» (заяви № 23342/14, 42968/15, 1686/17, 64516/17; далі також Рішення), у якому зазначив, що вже встановлював порушення принципу юридичної визначеності за подібних обставин у рішеннях у справах «Пономарьов проти України» (заява №3236/03, від 03.04.2008) та «Устименко проти України» (заява №32053/13, від 29.10.2015). І, беручи до уваги обставини заяв, Суд не вбачає підстав для іншого висновку в цій справі. Суди, порушуючи принцип юридичної визначеності, приймали до розгляду за відсутності достатніх підстав і задовольняли скарги, подані поза межами встановленого законодавством десятиденного строку для апеляційного оскарження.

За висновком Суду, було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції щодо всіх заявників.

Водночас у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілхан проти Туреччини» ((В.П.), № 22277/93, 27.06.2000, параграф 59) зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Тому, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

Цей висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 520/109/20.

Верховний Суд звертає увагу й на практику Європейського суду з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.06.2006 у справі «Каменівська проти України» (заява №18941/04), у якій наголошено, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21.02.1975, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. Guйrin v. France, рішення від 29.07.1998, п. 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28.10.1998, Reports 1998-VIII, с. 3255, п. 45).

Колегія суддів також відзначає, що питання поновлення процесуального строку, у тому числі й строку на апеляційне оскарження, є процедурним і вирішується шляхом постановлення судом апеляційної інстанції відповідної ухвали, яка повинна бути належним чином мотивована й містити, зокрема, мотиви, з яких суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення цього строку або для відмови у такому поновленні, норми закону, якими керувався суд, постановляючи ухвалу.

Питання належної мотивації судом свого висновку щодо поновлення строку на апеляційне оскарження досліджувалось Верховним Судом й у постанові від 14.12.2020 у справі № 521/2816/15, у якій колегія суддів, здійснивши аналіз норм процесуального права, якими регламентовано строки апеляційного оскарження, та врахувавши усталену практику Європейського суду з прав людини, навела такі правові позиції: - «…апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження».

Вищевикладене дає колегії суддів підстави для висновку про те, що апеляційний перегляд справи належить до основних засад (принципів) адміністративного судочинства. Право на апеляційний перегляд справи гарантується, однак його реалізація повинна відбуватись з дотриманням встановлених процесуальним законом вимог, зокрема, в межах визначеного строку апеляційного оскарження.

Це право повинно реалізовуватись зацікавленими особами добросовісно, без зайвих зволікань, а строк апеляційного оскарження може бути поновлено лише за наявності поважних причин, які обумовлюються існуванням об`єктивних обставин, підтверджених доказами. Поновлюючи строк на апеляційне оскарження, суди повинні навести належні мотиви, які б вказували на наявність достатніх підстав для такого висновку та засвідчували, що поновлення строку не порушує принципів верховенства права та одних з його основних елементів: правової визначеності; остаточності рішень суду.

Статтею 44 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено обов`язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, щодо сплати судового збору.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасника справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 у справі Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З метою виконання процесуального обов`язку дотримання строку на апеляційне оскарження судових рішень особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії.

Суд зазначає, що підстави пропуску строку апеляційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з дійсно непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк подання апеляційної скарги.

У пункті 41 справи "Пономарьов проти України" Європейський Суд з прав людини зазначив, що "Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків".

Щодо посилання апелянта на значну кількість судових проваджень, опрацювання вхідної судової кореспонденції, ведення претензійно-позовної роботи та забезпечення електронного документообігу, що покладено на одного офіцера юридичної служби, колегія суддів зазначає, що неналежна організація процесу з оскарження судового рішення з боку відповідальних осіб та невиконання відповідачем вимог процесуального закону щодо додержання строків на апеляційне оскарження не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його апеляційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

Наведений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, зробленим в постанові від 05.02.2026 у справі № 120/14763/24.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо великої судових проваджень за участі Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), оскільки ці обставини стосуються внутрішньої організації роботи відповідача та не можуть бути підставою для поновлення пропущеного строку.

Вищенаведене узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 24.06.2025 у справі № 240/14574/24.

Щодо посилання скаржника на перебування офіцера юридичної служби ОСОБА_2 у відпустці для лікування після поранення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 30.12.2025 № 2025-1230-1039-0014-0, яка долучена до апеляційної скарги, майору юстиції ОСОБА_2 проведено медичний огляд 30.12.2025. Діагноз: закритий косий перелом латеральної щиколотки правого гомілково-стопного суглобу з незначним зміщенням (28.12.2025) з тимчасовим порушенням функції. На підставі статті 81 графи ІІІ Розкладу хвороб: Потребує відпустки для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) на 30 календарних днів.

Згідно з медичною картою стаціонарного хворого, яка долучена до апеляційної скарги, ОСОБА_2 госпіталізований 27.01.2026. Мета: реабілітація. В свою чергу, в цій довідці не міститься інформації про дату виписки

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.01.2026 № 30, який долучений до апеляційної скарги, ОСОБА_2 вибув на лікування з 27.01.2026 та в цьому наказі також не міститься інформації про те, який період вибуває ця особа.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/26719/25 ухвалено 22.01.2026, тому доводи скаржника про те, що строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції повністю припадає на час перебування представника апелянта у відпустці за станом здоров`я є помилковими, оскільки строк перебування ОСОБА_2 у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми, каліцтва), що тривав 30 календарних діб згідно з довідкою військово-лікарської комісії від 30.12.2025 № 2025-1230-1039-0014-0, закінчився 29.01.2026.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.02.2026 № 65, що долучений до апеляційної скарги, ОСОБА_2 вибув у відпустку для лікування у зв`язку з хворобою згідно довідки військового-лікарської комісії на 30 календарних днів з 22 лютого по 23 березня 2026 року.

Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що відповідачем належними доказами не доведено, що у період з 30.01.2026 по 21.02.2026 (протягом 23 календарних днів) офіцер юридичної служби майор юстиції ОСОБА_2 не мав можливості подати апеляційну скаргу на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2026 по справі № 520/28593/25 в межах строку на апеляційне оскарження.

Колегія суддів зазначає, що з часу прийняття судового рішення (22.01.2026) до моменту подання апеляційної скарги (18.03.2026), пройшло півтора місяці.

Крім того, як зазначалося вище, згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.02.2026 № 65, що долучений до апеляційної скарги, ОСОБА_2 вибув у відпустку для лікування у зв`язку з хворобою згідно довідки військового-лікарської комісії на 30 календарних днів з 22 лютого по 23 березня 2026 року. При цьому, фактично під час перебування у відпустці, апеляційна скарга була подана представником відповідача 18.03.2026 і жодних обґрунтувань щодо об`єктивної неможливості подання апеляційної скарги до 18.03.2026 апелянтом не наведено.

Також суд враховує те, що відповідач, в розумінні приписів КАС України, є суб`єктом владних повноважень та повинен бути обізнаним щодо порядку та строків подання апеляційної скарги. При цьому, надаючи представнику відпуску для лікування у зв`язку з хворобою, до обов`язків якого входить зокрема ведення претензійно-позовної роботи, відповідач не наводить жодних обґрунтувань щодо неможливості покладення обов`язків цієї особи на іншого працівника.

Колегія суддів зазначає, що органи публічної влади, маючи однаковий обсяг процесуальних прав та обов`язків разом з іншими учасниками справи, мають діяти вчасно та в належний спосіб дотримуватися своїх власних внутрішніх правил і процедур, установлених, у тому числі нормами процесуального закону, не можуть і не повинні отримувати вигоду від їхнього порушення, уникати або шляхом допущення зайвих затримок та невиправданих зволікань відтермінувати виконання своїх процесуальних обов`язків.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.11.2024 у справі № 120/17546/23.

Доказів існування інших непереборних обставин, які перешкоджали ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) скористатись правом на звернення з апеляційною скаргою своєчасно, в заявленому клопотання не обґрунтовано та достатніми доказами не підтверджено.

Таким чином, оцінивши доводи ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) про поновлення строку на апеляційне оскарження, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання поважними причин пропуску скаржником строку на апеляційне оскарження, оскільки зазначені апелянтом обставини не є об`єктивними, не пов`язані з дійсними істотними перешкодами для своєчасного вчинення особою процесуальних дій в конкретній справі.

За таких обставин, в задоволенні клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження слід відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 298 КАС України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 295 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 299 КАС України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Керуючись ст. 118, 121, ч. 3 ст. 243, 295, 298, 299, ч. 2 ст. 321, ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) про поновлення строку на апеляційне оскарження - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)Чалий І.С.
Судді(підпис) (підпис)Подобайло З.Г. Семененко М.О.