Справа № 400/12894/25
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2026-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 р.м. ОдесаСправа № 400/12894/25

Перша інстанція: суддя Гордієнко Т. О.,

повний текст судового рішення

складено 06.01.2026, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 року у справі за позовом Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року Дніпровське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (далі позивач) звернулося до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі відповідач), в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати постанову від 28.11.2025 року ВП №79583715 про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що невиконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 року у справі №400/13944/23 відбувається через незалежні від територіального управління обставини. Постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати судове рішення, проте не зробив цього. Невиплата додаткової винагороди за рішенням суду зумовлена не недбалістю територіального управління чи неналежним виконанням своїх обов`язків, а відсутністю фінансуванням на таки виплати.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.01.2026 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 року у справі №400/13944/23 задоволено позов ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Служби судової охорони, Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 за період з 24.02.2022 року по 18.07.2022 року у розмірі 30000,00 грн. щомісячно, а з 19.07.2022 року по 20.01.2023 року у розмірі до 30000,00 грн. пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць. Зобов`язано Територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24.02.2022 року по 18.07.2022 року у розмірі 30000,00 грн. щомісячно, а з 19.07.2022 року по 20.01.2023 року - у розмірі до 30000,00 грн. пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.

13.11.2025 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №79583715, з примусового виконання виконавчого листа №400/13944/23, виданого 05.03.2024 року Миколаївським окружним адміністративним судом про зобов`язання Територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24.02.2022 року по 18.07.2022 року у розмірі 30000,00 грн. щомісячно, а з 19.07.2022 року по 20.01.2023 року - у розмірі до 30000,00 грн. пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.

Пунктом 2 постанови про відкриття виконавчого провадження №79583715 зобов`язано боржника надати докази виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.

28.11.2025 року державним виконавцем Відділу проведено перевірку виконання рішення суду та встановлено що, станом на 28.11.2025 року боржником не надано докази щодо виконання рішення суду також не надано доказів, що рішення не виконано з поважних причин про, що складено акт державного виконавця.

28.11.2025 року державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу у сумі 5100,00 грн. за невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

За частиною 1 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Отже, умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Аналіз наведеного, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження». Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону України «Про виконавче провадження», можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Позивач у позові зазначив, що бюджетною програмою 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя", далі (КПКВ-0501150) за кодом економічної класифікації видатків бюджету КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки».

В затверджених на 2024, 2025 роки кошторисах ТУ Служби за КПКВ 0501150 КЕКВ 2800 відсутні кошторисні призначення для виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

З метою належного та своєчасного виконання вищезазначеного рішення територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області підготовило та направило до центрального органу управління Служби судової охорони лист на додаткову потребу в коштах з розрахованою необхідною сумою додаткової винагороди.

У свою чергу, листами Служби судової охорони повідомлено, що Службою проводиться відповідна робота щодо збільшення відповідних асигнувань. Однак дотепер додаткові асигнування Службі не надані.

Фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у відповідності до ст.161 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах.

Пунктом 3 ч.3 ст.148 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності Служби судової охорони здійснює Державна судова адміністрація України.

Відповідно до ст.22 Бюджетного кодексу України визначено, що Державна судова адміністрація України як головний розпорядник бюджетних коштів, отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань, а також затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.

Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів, центральний орган управління Служби судової охорони є розпорядником бюджетних коштів другого рівня, територіальні управління Служби судової охорони є розпорядниками бюджетних коштів третього рівня.

Отже, посилаючись на зазначені вище обставини, позивач стверджує, що невиконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 року у справі №400/13944/23 відбулося через незалежні від територіального управління обставини.

Відповідно до положень ч.ч.1 та 2 ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, які встановлюються законами України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Згідно з п.20 ч.1 ст.116 Бюджетного кодексу України, здійснення видатків бюджету без встановлених бюджетних призначень, або їх перевищення всупереч цьому кодексу чи Державному бюджету України, є порушенням бюджетного законодавства.

Обставини, які повідомив позивач, в своїй сукупності свідчать, що невиплата додаткової винагороди за рішенням суду зумовлена не недбалістю позивача чи неналежним виконанням своїх обов`язків, а відсутністю фінансування витрат на виплату цієї додаткової допомоги.

Отже, колегія суддів вважає, що звинувачення позивача у невиконані судового рішення щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, не можна вважати невиконанням судового рішення без поважних причин.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, накладення штрафу на територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області за невиконання судового рішення за вищенаведених обставин, жодним чином не захищає право ОСОБА_1 (позивачу у справі №400/13944/23) на отримання коштів, а можливо навпаки відстрочує виконання рішення суду.

Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі №0840/3476/18, від 07.11.2019 року у справі №420/70/19, від 15.04.2020 року у справі №811/1324/18, та від 15.05.2020 року по справі №812/1813/18.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного суду від 18.06.2019 року №826/721/16 суд зазначив, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів. Виконання рішення суду не може ставитись у залежність лише від волі та/або бажання боржника щодо такого виконання, а й повинно бути оцінено виконавчою службою на предмет наявності об`єктивних можливостей та відповідного законодавчого регулювання такого виконання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька