Справа № 640/12765/21
Суддя: Бабенко Д.А.
Дата ухвалення: 2026-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабенка Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління соціальної та ветеранської політики Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

07 травня 2021 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Печерської в місті Києві державної адміністрації з позовною заявою, в якій просить суд:

визнати протиправну бездіяльність Управління праці і соціального захисту населення Печерської районної у місті Києві державної адміністрації ненарахування та невиплати ОСОБА_1 у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 2-х мінімальних заробітних плат встановлених Держбюджетом на 1 січня поточного року, починаючи з 28.10.2019;

зобов`язати Управління праці і соціального захисту населення Печерської районної у місті Києві державної адміністрації прийняти розрахунок та виплатити ОСОБА_2 у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щомісячної грошової допомоги, встановленою статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 2-х мінімальних заробітних плат встановлених Держбюджетом на 1 січня поточного року, починаючи з 28.10.2019 року.

Стислий виклад позиції позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач, з посиланням на фактичні обставини справи, зазначає, він проживає у місті Коростень, яке знаходиться у зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до Переліку населених пунктів Житомирської і Київської областей, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991.

Позивач зазначає, що відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» громадянам, які працюють в зоні гарантованого добровільного відселення, проводиться доплата в розмірі двох мінімальних заробітних плат щомісяця, мінімальної заробітної плати встановленої Держбюджетом на 1 січня поточного року.

Як стверджує позивач, проведення нарахувань та виплат грошових коштів передбачених статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», не проводиться з 28.10.2019.

Позивач в тексті позовної заяви зазначає, що він звернувся до відповідача із заявою, у відповіді на яку відповідач зазначив, що щомісячна грошова допомога у відповідності до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на цей час позивачу не нараховується та не виплачується, оскільки розрахункові дані не подавалися підприємством в особі філії ««Центр з будівництва та ремонт колії» AT «Українська залізниця» на працюючих осіб в зоні гарантованого добровільного відселення.

Позивач вказує, що викладені у листі відповідача обґрунтування щодо неможливості відновлення його прав є помилковими, оскільки реалізація права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, не може бути поставлене в залежність від бюджетних асигнувань і посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання зобов`язання встановленого законом.

Позивач стверджує, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, а тому його права мають бути відновлені шляхом зобов`язання останнього вчинити дії щодо нарахування та виплати доплати в розмірі 2-х мінімальних заробітних плат для працюючих, встановленої статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Стислий виклад заперечень відповідача.

Відповідач проти задоволення позивних вимог заперечує.

В обґрунтування своєї позиції, представник відповідача зазначає, що управління здійснює виплату компенсації та допомоги певних видів, згідно з Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програма, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 №936, яким визначено механізм використання, обліку, звітності та контролю за використанням коштів державного бюджету для виконання програми, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, головним розпорядником яких є Мінсоцполітики (пункт 1 Порядку).

Представник відповідача вказує, що відповідно до ст. 5 Порядку, соціальні виплати, доплати (виділення допомоги), передбачені пунктами 6-13 пункту 4 цього Порядку, проводяться за місцем основної роботи (служби) громадських підприємств, установами, організаціями, військовими частинами та фізичними особами - підприємствами (далі підприємства) відповідно до розрахункових даних, поданих до уповноваженого органу за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Представник відповідача доходить до висновку, що на облік в уповноваженому органі для отримання виплати, передбаченої статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», стає саме роботодавець, а не працівник.

Як стверджує представник відповідача, від роботодавця позивача до управління розрахункові документи щодо виплати грошей, компенсацій та допомоги, передбачених Законом №796-ХІІ на позивача, не надійшли.

Підсумовуючи, представник відповідача вказує, що відповідач діяв в порядку та у спосіб передбачений законодавством, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Стислий виклад відповіді на відзив.

У відповіді на відзив позивач не погоджується з доводами відповідача, вважає, що наведені у відзиві доводи не спростовують обставин, викладених у позовній заяві.

Процесуальні дії у справі.

Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 11.05.2021 відкрив провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Печерської в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити певні дії в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

На виконання положень п.2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 16.07.2024 №2825-ІХ, адміністративну справу №640/12765/21 направлено для подальшого розгляду до Одеського окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду від 15.04.2025, адміністративна справа №640/12765/21 була передана судді Бабенку Д.А.

Ухвалою суду від 07.05.2025 адміністративну справу №640/12765/21 було прийнято до провадження, вирішено її розгляд розпочати спочатку зі стадії відкриття провадження у справі та проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін в порядку, визначеному ч.5 ст262 КАС України.

15.05.2025 року від представника Управління соціальної та ветеранської політики Печерської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов аналогічний за змістом відзив на адміністративний позов, який раніше надходив до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Суд ухвалою від 23.03.2026, у зв`язку з перейменуванням відповідача, замінив відповідача в адміністративній справі №640/12765/21 з Управління праці та соціального захисту населення Печерської в місті Києві державної адміністрації () на Управління соціальної та ветеранської політики Печерської районної в місті Києві державної адміністрації ().

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 на момент звернення з позовною заявою до Окружного адміністративного суду міста Києва, працював у структурному підрозділі Коростенської колійної машинної стації філії «Центр з будівництва та ремонту колії» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 01.10.1991.

Структурний підрозділ Коростенська колійна машинна станція філії «Центр з будівництва та ремонту колії» акціонерного товариства «Українська залізниця» територіально розміщений за адресою: 11505, Житомирська область, м. Коростень, провулок Ковельський 10-А, яка згідно постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991 віднесена до 3-ї зони гарантованого добровільного відселення.

З 28 жовтня 2019 року позивачу не виплачується доплата за роботу в зоні гарантованого добровільного відселення.

09 лютого 2021 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою, в якій просив здійснити йому виплату доплати за роботу в зоні гарантованого добровільного відселення.

Листом-відповіддю від 18.02.2021 №105/74/ш-112/20-1360 відповідачем відмовлено у здійсненні позивачу доплати за роботу в зоні гарантованого добровільного відселення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 196-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ).

Згідно зі ст.39 Закону, підвищення працюючим особам, які проживають на території радіоактивного забруднення, (в редакції чинній до 01.01.2015) громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Законом України №76-VIII від 28.12.2014 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01.01.2015, підпунктом 7 пункту 4 Розділу І внесено зміни до Закону №796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.

04 лютого 2016 року прийнято Закон України №987-VIII «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», який згідно Прикінцевих положень, набрав чинності з 01.01.2016, яким включено до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» статтю 39 такого змісту:

«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження.

Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності), зокрема, підпункту 7 пункту 4 розділу I Закону № 76-VIII визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ як такі, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 17.07.2018 № 6-р/2018 указав, що обмеження чи скасування Законом № 76-VIII пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, Закон № 76-VIII у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

У Рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей 53 і 60 Закону № 796-ХІІ у редакціях, чинних до внесення змін Законом № 76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування статті 39 Закону № 796-ХІІ вказане Рішення не містить. Тобто вказаним Рішенням Конституційного Суду України відновлено дію статті 39 Закону № 796-XII (у редакції, що діяла до 01.01.2015), яка із 17.07.2018 є чинною.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у зразковій справі №240/4937/18 зробила висновок щодо співвідношення норм статті 39 Закону № 796-XII (у редакції, дія якої відновлена відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018) та статті 39 (у редакції Закону № 987-VIII) з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з 17.07.2018 відновила дію редакція статті 39 Закону № 796-ХІІ (яка була чинною до 01.01.2015) і ця редакція за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції Закону № 987-VIII, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням статті 39 Законом № 987-VIII. Відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта - статті 39 Закону № 796-ХІІ до внесення змін Законом № 76-VIII спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01.01.2016 статті 39 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 987-VIII. І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті 3, 8 Конституції України та статті 6 КАС) у частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з моменту ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17.07.2018 № 6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі статті 39 Закону № 796-ХІІ.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.04.2024 у справі №240/19227/21 виснувала:

«норма пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIIІ (в частині інших виплат, щодо яких не застосовується мінімальна заробітна плата як розрахункова величина) поширюється на підвищення (доплату) до пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, а відтак розмір підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам на підставі статті 39 Закону № 796-ХІІ (у редакції, яка діяла до 01.01.2015) встановлюється із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня відповідного календарного року, а не мінімальної заробітної плати.

6.37. Таким чином, ОСОБА_2 має право на щомісячне підвищення до пенсії як непрацююча пенсіонерка, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, установленим на 1 січня відповідного календарного року.».

Постановою Кабінету Міністрів України №936 від 20.09.2005 затверджено Порядок використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок № 936).

Згідно з пп.11 п.4 цього Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виплата компенсацій та допомоги певних видів, передбачених Законом, проводиться центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних і районних у м.Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім м.Києва) рад (далі - уповноважений орган) за місцем фактичного проживання (перебування) працюючих та непрацюючих громадян, у тому числі пенсіонерів, працюючим і непрацюючим громадянам і пенсіонерам, зокрема пенсіонерам та особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби та інших органів, громадянам, що провадять підприємницьку діяльність без утворення юридичної особи, громадянам, які працюють у громадян, що провадять підприємницьку діяльність без утворення юридичної особи, а саме: доплата особам, які працюють у зоні відчуження, відповідно до ст.39 Закону, постанови Кабінету Міністрів України № 831 від 10.09.2008 «Про доплати особам, які працюють у зоні відчуження».

Пунктом 5 вказаного Порядку №936 визначено, що соціальні виплати, доплати (види допомоги), передбачені підпунктами 6-13 пункту 4 цього Порядку, проводяться за місцем основної роботи (служби) громадян підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та фізичними особами - підприємцями (далі - підприємства) відповідно до розрахункових даних, поданих до уповноваженого органу за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що підвищення працюючим особам, які проживають на території радіоактивного забруднення, передбачене ст. 39 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виплачується за місцем роботи.

Відповідно до п.6 зазначеного Порядку №936, підприємства реєструються уповноваженим органом, для чого подають не пізніше ніж за два місяці до початку кожного бюджетного року відомості про підприємство з визначенням кількості постраждалих осіб за категоріями отримувачів компенсацій та допомоги певних видів та кількості громадян, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, за формою, затвердженою Мінсоцполітики, і списки громадян із зазначенням прізвища, імені та по батькові, категорії, серії та номера посвідчення (за наявності), місця проживання (перебування), ідентифікаційного номера та ін.

У разі зміни зазначених відомостей, у тому числі найменування підприємства, його місцезнаходження та розрахункових рахунків, на які перераховуються кошти, та списків громадян підприємство повідомляє протягом 20 днів наступного місяця про такі зміни відповідних розпорядників коштів.

До 25 числа місяця, за який здійснюється нарахування, підприємства подають до уповноваженого органу документи щодо розрахункових витрат, пов`язаних з виплатою компенсацій та допомоги певних видів, за затвердженою Мінсоцполітики формою та реєстр отримувачів компенсаційних виплат і допомоги певних видів, де зазначаються прізвище, ім`я та по батькові, категорія, номер посвідчення, ідентифікаційний номер, відомості про нараховані виплати, суму компенсацій та вид допомоги.

Керівники підприємств несуть персональну відповідальність за своєчасність подання розрахункових документів до уповноваженого органу та правильність призначення і нарахування компенсаційних виплат та допомоги певних видів.

Уповноважений орган перевіряє, реєструє, обліковує розрахунки та подає органам Казначейства платіжні документи для здійснення відповідних видатків, що провадяться в установленому законодавством порядку.

Отже, уповноважений державний орган здійснює лише відшкодування коштів на виплату доплати громадянам, які працюють на території радіоактивного забруднення (у зоні гарантованого добровільного відселення) згідно з розрахунками, поданими підприємствами, організаціями та установами відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на території якої проживає працюючий пенсіонер.

При цьому, обов`язок зі складання документів щодо розрахункових витрат, пов`язаних з виплатою компенсацій та допомоги певних видів, покладено чинним законодавством на роботодавця працівника - отримувача відповідних соціальних виплат.

Аналогічні правові висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.05.2024 по справі №240/3213/21.

У позовній заяві позивач просить зобов`язати здійснити виплату доплати до заробітної плати не свого роботодавця, а відповідача.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що підстави для зобов`язання відповідача здійснити дії по нарахуванню і виплаті позивачеві доплати до заробітної плати, встановленої статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, доходить висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціальної та ветеранської політики Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (вул. Цитадельна, буд.4/7, м.Київ, 01015, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Шостого апеляційного адміністративного суду відповідно до п.2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду»

Суддя Дмитро БАБЕНКО

.