Справа № 640/9010/22
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2026-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року

м. Київ

справа № 640/9010/22

провадження № К/990/33364/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білак М. В., Радишевської О. Р.

розглянув у письмовому провадженні у суді касаційної інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, Державної міграційної служба України про визнання протиправними рішень та зобов`язання вчинити дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дяченко Марини Ігорівни на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року, ухваленого у складі головуючого судді Терлецької О. О., та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2024 року, прийнятої у складі колегії суддів: головуючого - Бєлової Л. В., суддів: Аліменка В. О., Мельничука В. П.

І. Суть спору

1. У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області), Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

1.1. визнати протиправним та скасувати висновок ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області від 03 вересня 2021 року про розгляд матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

1.2. визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу ДМС України від 07 вересня 2021 року № 141 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання»;

1.3. зобов`язати ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні особі без громадянства ОСОБА_1 з урахуванням правової оцінки та висновків, наданих судом.

2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він прибув з Іраку на територію України як син службовця миротворчого контингенту Збройних Сил України ОСОБА_1 та у 2002 році він разом зі своїм батьком був документований тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09 жовтня 2002 року.

Позивач зазначає, що у серпні 2004 року здійснено обмін вказаної посвідки на постійне проживання з терміном дії "безстроково" як особа без громадянства.

Однак, в подальшому ДМС України видано наказ від 07 вересня 2021 року № 141 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», згідно з яким посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09 жовтня 2002 року та серії НОМЕР_2 від 20 серпня 2004 року визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню.

Вважаючи наведений наказ в частині пункту 1, що стосується скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні неправомірним та необґрунтованим, ОСОБА_1 звернувсь до суду з вимогою про його скасування.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

3. Позивач - ОСОБА_1 прибув з Іраку на територію України як син службовця миротворчого контингенту Збройних Сил України ОСОБА_2 . У 2002 році позивач разом зі своїм батьком був документований тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09 жовтня 2002 року. У серпні 2004 року органами міграційної служби здійснено обмін зазначеної посвідки на постійне проживання та видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 20 серпня 2004 як особі без громадянства.

4. У квітні 2021 року позивач разом зі своєю родиною звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з питання отримання посвідки на постійне проживання із безконтактним електронним носієм у порядку обміну. Зазначене звернення направлено до ДМС України для розгляду в межах компетенції.

5. За результатом розгляду листа Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за вх.№ 10975.4/Х-6579.3/21/28.2 від 19 квітня 2021 року щодо звернення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , позивача, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про отримання посвідок на постійне проживання із безконтактним електронним носієм у порядку обміну Департаментом у справах іноземців та осіб з громадянства ДМС (далі - ДСІОБГ) повідомлено ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області про необхідність встановлення наявності правових підстав для оформлення таких документів.

6. У подальшому ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області залучено як співвиконавця розгляду колективного звернення родини ОСОБА_1 від 01 червня 2021 року, яке зареєстроване в ДМС України 05 червня 2021 року за вхідним № КО-5278-21, отримане з Офісу Президента України щодо надання сприяння в оформленні посвідок на постійне проживання з безконтактним електронним носієм у порядку обміну та посвідчень особи без громадянства для виїзду за кордон, оскільки заявниками у діях працівників ДМС України вбачаються ознаки порушення їхніх законних прав.

7. 03 вересня 2021 року ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області здійснено розгляд матеріалів справи про документування ОСОБА_1 тимчасовою посвідкою на постійне проживання та посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, розглянуто та проаналізовано документи, надіслані листом Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 28 серпня 2021 року № 8.1-3368/8-21 та складено висновок про розгляд матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Республіки Ірак ОСОБА_1 , в якому встановлено, що у справі від 27 березня 2002 року № 102445 знаходиться рукописна, незавірена оригіналом копія листа від 16 вересня 2002 року № 2/1/5-28569 без зазначення адресата з позначкою про підпис цього листа т.в.о. начальника Управління (назва органу не зазначена) ОСОБА_8 , такого змісту: «У зв`язку із оперативною необхідністю просимо Вашого сприяння оформленні «Посвідчення особи без громадянства» та «Посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон» наступним гр. Іраку: 1. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 2. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 3. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 4. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 5. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ».

ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області звернуто увагу на те, що чинним законодавством України не передбачено видача такого документу, як «Посвідчення особи без громадянства».

Разом з цим у матеріалах особової справи родини ОСОБА_1 , сформованої відділом МР УАСМ ГУ МВС України у м. Києві, наявна заява-анкета про надання дозволу на постійне проживання в Україні із позначкою «до вх. 2731 д 17.09.2002» без дати у графі подачі документів та за відсутності у відповідних графах заяви підпису заявника та посадової особи, яка здійснила прийом цих заяв громадян Республіки Іраку, як від осіб без громадянства. При цьому до вказаних заяв-анкет долучені копії сторінок паспортів громадян Іраку із персональними даними заявників.

Відповідно до нотаріально завірених перекладів сторінок цих паспортів від 26 серпня 2021 року, здійснених ДМС України за власною ініціативою, установлено, що копія паспортів не містить такої складової власного імені, як « ОСОБА_1 », тобто інформація про прізвище заявників, зазначена у посвідках, є хибною і не відповідає дійсності.

Так, особа, яка назвалася « ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 », згідно з перекладом паспортного документа має персональні дані « ОСОБА_11 , 1973 р.н.». У подальшому при оформленні документів особі з прізвищем « ОСОБА_1 » його персональні данні постійно варіювалися, зокрема відбувалася зміна порядку написання слів у повному імені, зміна літер складових частинах повного імені, збільшення або зменшення кількості складових слів повного імені, зміна дати народження, проте заходи щодо встановлення тотожності особи за фотозображенням або іншими способами не проводилися.

Таким чином, орган міграційної служби дійшов висновку, що заявник був обізнаний про невідповідність інформації, зазначеній у його паспортних документах та отриманій посвідці, тому не міг мати жодних легітимних очікувань щодо захисту свого права.

З 07 серпня 2001 року в Україні питання отримання права на постійне проживання регулюється Законом України «Про імміграцію». Відповідно до статті 11 цього Закону посвідка на постійне проживання видається на підставі дозволу на імміграцію або відповідно до абзацу 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію». Будь-яких нормативних актів, які б регламентували видачу таких документів у зв`язку із службовою необхідністю за листами Служби безпеки України або інших правоохоронних органів України законодавством не передбачено.

Органами міграційної служби встановлено, що в особовій справі ОСОБА_6 також відсутні документи, які б підтверджували підстави для отримання дозволу на імміграцію або посвідки на постійне проживання.

Однак, без проведення належної перевірки даних заявника на наявність підстав для відмови залишенні на постійне проживання, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», без прийняття рішення або іншого підсумкового документу, ОСОБА_6 видано тимчасову посвідку на постійне проживання, датовану 09 жовтня 2002 року серії НОМЕР_1 .

У подальшому, на підставі копії листа (орган не зазначений), з аналогічним оформленням зазначеному вище листа від 16 вересня 2002 року щодо оформлення громадянам Іраку посвідчень особи без громадянства для виїзду за кордон, без проведення перевірок, передбачених Правилами оформлення № 321 і видачі посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, затвердженими наказом МВС України від 15 лютого 1998 року № 97 ДСК (для службового користування, що діяли і момент оформлення), та без прийняття відповідного рішення, що приймалося керівником уповноваженого органу, оформлено та видано ОСОБА_6 посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон.

У липні 2004 року Управлінням ГП та ІС ГУ МВС України у м. Києві прийнято заяву-анкету на обмін посвідки на постійне проживання на підставі зазначеному вище аналогічного листа (орган не зазначено) без реквізитів про оформлення довідки на постійне проживання в Україні громадянам Іраку .

У зв`язку з цим, ОСОБА_6 як громадянину Іраку видана посвідка на постійне проживання від 20 серпня 2004 року серії НОМЕР_2 , у якій у графі громадянство зазначено «особа без громадянства» на персональні дані « ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Станом на дату видачі зазначеної вище посвідки такий документ оформлювався відповідно до Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, ствердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (скасований постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251). Проте, всупереч цьому порядку в матеріалах особової справи ОСОБА_6 відсутній дозвіл на імміграцію як необхідна підстава для оформлення відповідної посвідки.

8. З огляду на викладене, орган міграційної служби дійшов висновку, що ОСОБА_6 двічі отримував посвідки на постійне проживання та посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме абзацу 3 пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321, у зв`язку з чим повинні бути визнані недійсними наказом Голови ДМС.

9. На підставі оскаржуваного висновку ДМС України видала наказ від 07 вересня 2021 року № 141 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», першим пунктом якого визнані недійсними посвідки на постійне проживання від 09 жовтня 2002 року серії НОМЕР_1 , від 20 серпня 2004 року серії НОМЕР_2 , видані позивачу.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

10. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2024 року, в позові відмовлено.

11. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про документування позивача (у дійсності - громадянина Республіки Ірак ОСОБА_12 р.н.) посвідками на постійне проживання від 09 жовтня 2002 року серії НОМЕР_1 , від 20 серпня 2004 року серії НОМЕР_2 (отриманої порядку обміну) прийняте з порушенням вимог законодавства, а тому відповідно до абзацу 3 пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 правомірно та в межах дискреційних повноважень посвідки визнані недійсними оскаржуваним наказом Голови ДМС України.

12. Зазначена позиція була підтримана і Шостим апеляційним адміністративним судом, який переглянув постанову суду першої інстанції та залишив її без змін.

IV. Касаційне оскарження

13. Представник позивача - адвокат Дяченко М. І. подала касаційну скаргу на вказані судові рішення з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України та підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

14. Так, автор скарги зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частин другої-четвертої статті 11 Закону України «Про імміграцію» (станом на дату видачі посвідки), пункту 4 Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (який був чинним на день видачі посвідки від 20 серпня 2004 року) (далі - Порядок № № 1983), підпункту 8 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного висновку від 09 вересня 2021 року) (далі - Порядок № 321).

15. Верховний Суд ухвалою від 23 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження за скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дяченко Марини Ігорівни на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2024 року, з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

16. Представник ДМС України подав відзив на касаційну скаргу, в якому, наполягаючи на безпідставності останньої, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

17. Справа надійшла до суду касаційної інстанції 12 березня 2026 року.

V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування

18. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

19. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

20. Приписами частини першої статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

21. Відповідно до статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців» від 04 лютого 1994 року № 3929-XII, який діяв на момент отримання позивачем посвідки на постійне проживання (далі - Закон № 3929-XII) іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він:

має в Україні законне джерело існування;

перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України;

перебуває на утриманні громадянина України;

має на своєму утриманні громадянина України;

в інших передбачених законами України випадках.

Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України «Про імміграцію».

22. Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III (далі - Закон № 2491-III), статтею 1 якого в редакції на момент отримання позивачем посвідки на постійне проживання, визначено, що іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - це рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

23. Частиною четвертою статті 11 Закону № 2491-III визначено, що особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

24. На час отримання позивачем безстрокової посвідки на постійне проживання механізм видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну, ведення обліку посвідок і забезпечення зберігання їх бланків визначав Порядок № 1983, відповідно до пункту 4 якого для оформлення посвідки подаються:

заява встановленого Державним департаментом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб зразка;

копія паспортного документа з імміграційною візою;

копія рішення про надання дозволу на імміграцію;

квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати.

25. Згідно із пунктом 1 Порядку № 321 посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

26. Пунктом 3 Порядку № 321 посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.

27. Згідно із пунктом 64 Порядку № 321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію";

2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

3) в інших випадках, передбачених законом.

28. Пунктом 73 Порядку № 321 передбачено, що у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

Повідомлення про визнання наказом ДМС посвідки недійсною видається територіальним органом ДМС, визначеним у наказі ДМС, іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його отримання від ДМС.

Іноземець або особа без громадянства, щодо яких прийнято рішення про визнання посвідки недійсною, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та в разі відсутності підстав для подальшого тимчасового перебування на території України на законних підставах зобов`язані виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання повідомлення про це.

29. Відповідно до статті 12 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

VI. Позиція Верховного Суду

30. Аналіз наведених правових норм дають підстави для висновку, що посвідка на постійне проживання видається у разі отримання дозволу на імміграцію.

31. Предметом спору у справі, що розглядається, є дії органу міграційної служби щодо перегляду підстав для видачі особі без громадянства посвідки на постійне проживання та рішення про визнання такої посвідки недійсною.

32. Відмовляючи у позові, суди попередніх інстанцій констатували законність дій та рішення органів міграційної служби.

33. Матеріалами справи підтверджується, що батько позивача іммігрував до України, працюючи в українському миротворчого контингенті у Республіці Ірак, є учасником бойових дій та на законних підставах проживав на території України з 2002 року.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач разом зі своїм батьком отримав статус особи без громадянства та 09 жовтня 2002 року був документований тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

20 серпня 2004 року Управлінням ГП та ІС ГУ МВС України у м. Києві здійснено обмін наявної у позивача посвідки на нову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 з терміном дії - безстроково на підставі Закону № 2491-III.

34. Як уже зазначалось, на момент отримання позивачем безстрокової посвідки на постійне проживання механізм видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну, ведення обліку посвідок і забезпечення зберігання їх бланків визначав Порядок № 1983, згідно з пунктом 4 Порядку № 1983 для оформлення посвідки подаються: заява встановленого Державним департаментом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб зразка; копія паспортного документа з імміграційною візою; копія рішення про надання дозволу на імміграцію; квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати.

35. Наведене свідчить, що без подання документів, визначених наведеною вище нормою, зокрема без дозволу на імміграцію, отримання посвідки на постійне проживання на території України неможлива.

36. Отже, позивач як син службовця миротворчого контингенту Збройних Сил України іммігрував разом зі своїм батьком до України, отримав статус особи без громадянства, а з 2004 року був документований безстроковою посвідкою на постійне проживання на території України.

37. За обставинами цієї справи, у квітні 2021 році позивач після смерті батька ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ) звернувся до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини із заявою про отримання посвідки на постійне проживання із безконтактним електронним носієм. Ця заява була направлена за належністю до ДМС України.

Натомість, відповідач не здійснив обмін, а видав оскаржуваний наказ щодо недійсності посвідки позивача на постійне проживання в Україні, оскільки під час перевірки виявлено відсутність у особовій справі позивача документів, які б підтверджували підстави для отримання ним дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачі дійшли висновку, що рішення про документування позивача посвідками на постійне проживання від 09 жовтня 2002 року серії НОМЕР_1 , від 20 серпня 2004 року серії НОМЕР_2 (отриманої у порядку обміну), прийняте з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим, відповідно до абзацу третього пункту 73 Порядку № 321, мають бути визнані недійсними наказом Голови ДМС України.

38. Пунктом 73 Порядку № 321 передбачено, що у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

Повідомлення про визнання наказом ДМС посвідки недійсною видається територіальним органом ДМС, визначеним у наказі ДМС, іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його отримання від ДМС.

Іноземець або особа без громадянства, щодо яких прийнято рішення про визнання посвідки недійсною, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та в разі відсутності підстав для подальшого тимчасового перебування на території України на законних підставах зобов`язані виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання повідомлення про це.

39. З наведеного висновується, що орган міграційної служби може як скасувати посвідку, так і визнати її недійсною, при цьому скасування відбувається разом зі скасуванням дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону № 2491-III, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2018 року (справа № 820/1608/17) а у разі визнанні посвідки недійсною - Порядок № 321 зобов`язує суб`єкта владних повноважень встановити наявність чи відсутність підстав для подальшого тимчасового перебування особи на території України на законних підставах.

40. Варто зауважити, що посвідки на постійне проживання видаються суб`єктами владних повноважень за результатом опрацювання та перевірки поданої заяви та документів. Окрім того, необхідно враховувати, що частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

41. Отже, у справі, що розглядається, насамперед у органу міграційної служби виникає обов`язок доказування щодо правомірності своїх дій та рішення, оскільки з 2002 року суб`єкт владних повноважень не виявляв відсутності у позивача дозволу на імміграцію в Україну, а у 2021 році такий дозвіл зник, враховуючи, що протягом цього часу позивач неодноразово звертався до органу міграційної служби та отримував інші документи.

42. Таким чином, враховуючи тривалий строк перебування особи без громадянства на території України на підставі дозволу на імміграцію, орган міграційної служби, визнаючи недійсною безстрокову посвідку на постійне проживання, фактично здійснив скасування дозволу на імміграцію.

43. Варто зазначити, що за приписами статті 12 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

44. Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях (постанова від 13 листопада 2019 року у справі № 815/3651/17, від 13 червня 2019 року у справі № 825/2971/14, від 10 червня 2022 року у справі № 640/13572/20) зазначав, що статтею 12 Закону № 2491-III встановлений перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого висновується, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. Отже, скасування дозволу на імміграцію можливе за умови встановлення конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме іммігрантом протиправних дій відповідно до статті 12 Закону № 2491-III.

45. Враховуючи вказане, Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій не встановили, які конкретні протиправні дії позивача спричинили скасування дозволу на імміграцію за замовчуванням та оформлення йому у 2004 році органом міграційної служби безстрокової посвідки на постійне проживання на території України із порушенням вимог законодавства.

Варто зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень.

Цей обов`язок висновується із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

46. Верховний Суд неодноразово викладав висновки з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16 квітня 2020 року № 495/5105/17, постанова від 13 березня 2020 року № 805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.

Так, у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що вказані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду.

47. Основна мета правової (справедливої) процедури - щоб суб`єкти владних повноважень, діяли правомірно, тобто належно, згідно з визначеними нормами права, але такими нормами права, які відповідають критеріям природного права, моральності, розумності, справедливості, а також загальноправовим принципам, що встановлені органами правосуддя.

48. Згідно із пунктами 22 - 24 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", яке з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є іммігрант, проводяться перевірки відсутності підстав, за яких відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" виїзд з України не дозволяється.

Про прийняте рішення протягом п`яти календарних днів письмово повідомляється ініціаторам скасування дозволу на імміграцію.

Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй.

Інформація щодо рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання надається Держприкордонслужбі в порядку, визначеному законодавством.

49. У постанові від 04 вересня 2020 року у справі № 120/1859/19-а Верховний Суд вказав, що відповідно до пункту 23 Порядку № 1983 територіальні органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізують свої повноваження шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається питання. Отже, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

50. Повертаючись до обставин цієї справи, дозвіл на імміграцію був скасований суб`єктом владних повноважень за замовчуванням, а посвідка на постійне проживання була визнана недійсною, тому у відповідача згідно із вимогами пункту 73 Порядку № 321, все одно виникає обов`язок встановити наявність/відсутність підстав для подальшого тимчасового перебування особи на території України на законних підставах, здійснити всебічну перевірку обставин, за якими особа 19 років перебувала на території України на підставі документу, що був виданий цим же відповідачем. Встановлення цих обставин є неможливим, на думку колегії суддів Верховного Суду, без отримання пояснень від іммігранта.

51. Велика Палата Верховного Суду у справі № 912/2797/21 (постанова від 05 липня 2023 року) зазначила, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

52. Натомість ні суд першої, ні суд апеляційної інстанцій, не надали оцінки тому чи використав відповідач надані йому повноваження з метою ухвалення рішення, яке б відповідало критеріям частини другої статті 2 КАС України, не перевірили чи вживалися відповідачем заходи на виконання пункту 23 Порядку № 1983 чи пункту 73 Порядку № 321.

53. Варто зауважити, що у випадку, який склався у цій справі, особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож незапрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

54. Неправильно застосувавши норми пункту 23 Порядку № 1983, пункту 73 Порядку № 321, не застосувавши висновки Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки чи вплинула указана обставина на ефективність засобів юридичного захисту, наданих законодавством позивачу, як іммігранту, у цій процедурі.

55. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 10 липня 2025 року у справі № 640/9007/22.

56. Виходячи зі змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві, саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування необхідних доказів.

57. Крім того, суди попередніх інстанцій не надали оцінки тій обставині, що позивач є сином учасника бойових дій та має відповідні пільги та привілеї відповідно до Закону України «Про статус ветерана війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII.

58. Разом з цим судами першої та апеляційної інстанцій не надано оцінку доводам позивача та його представника (про що вони наголошували і у позові, і в апеляційній та касаційних скаргах) про наявність постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2016 року у справі № 826/26493/15 (вступила в законну силу 20 жовтня 2016 року). Вказаним судовим рішенням встановлено, що підставами для видачі батьку позивача посвідок на постійне проживання з безстроковим терміном дії слугували довідки, складені за підписами посадових осіб Служби безпеки України, в яких в якості підстави для видачі таких посвідок вказано про «оперативну необхідність», а тому їх видача відбулася відповідно до вимог Закону № 2491-III.

59. Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

60. Враховуючи викладене, судами першої та апеляційної інстанцій не з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС України.

61. При встановленні наведених фактів судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми процесуального права, які призвели до прийняття необґрунтованих судових рішень і не можуть бути перевірені та усунуті судом касаційної інстанції.

62. За таких обставин справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

VІІ. Судові витрати

63. Оскільки справа повертається на новий судовий розгляд, питання про розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України не вирішується.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дяченко Марини Ігорівни задовольнити частково.

2. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2024 року скасувати, а справу № 640/9010/22 направити на новий судовий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді М. В. Білак

О. Р. Радишевська