Справа № 420/43126/25
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2026-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування вимоги боргу (недоїмки)

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 30.12.2025 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області Державної податкової служби України, в якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській області від 18 грудня 2024 року № Ф-27811-51-1532 про сплату боргу (недоїмки) ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37 788,74 грн.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 29 червня 2005 року на зальній системі оподаткування. 26 жовтня 2021 року припинено підприємницьку діяльність на підставі власного рішення, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Проте підприємницька діяльність фактично була припинена з 2015 року, доходу від неї ОСОБА_1 не отримувала, задоволення потреб забезпечувалось за рахунок заробітку на посаді заступника керуючого магазином № 188_С за адресою: АДРЕСА_1 ТОВ «Сільпо-ФУД», де працює з 26 листопада 2016 року по теперішній час.

01 грудня 2025 року в онлайн-платформі «Дія» отримала повідомлення про встановлення Пересипським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в рамках ВП 79694518 обмежень за її рахунками на суму 41 936,61 грн. З постанови про відкриття виконавчого провадження № 79694518 встановлено, що відповідні обмеження накладені на Позивачку у зв`язку з забезпеченням примусового виконання вимоги № Ф-27811-51 від 18 грудня 2024 року Головного управління ДПС в Одеській області про стягнення з боржника на користь стягувача грошових коштів у розмірі 37788,74 грн. Звернувшись до Відповідача за отриманням роз`яснень з приводу наявності у ОСОБА_1 відповідного грошового зобов`язання лише 09 грудня 2025 року з відповіді на адвокатський запит № 49295/6/15-32-13-05-06 було встановлено, що фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 за період з 01 січня 2017 року по 19 січня 2021 року в автоматичному режимі нараховано єдиний внесок у загальному розмірі 37788,74 грн, у зв`язку з наявністю заборгованості станом на 18 грудня 2024 року, відповідачем сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) та направлена за податковою адресою рекомендованим листом з повідомленням про вручення, яка повернута без вручення з поміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».

Ухвалою судді від 05.01.2026 постановлено позовну заяву залишити без руху, встановивши 10-денний строк для усунення недоліків, шляхом надання до суду позовної заяви в новій редакції в якій має бути вірно визначене найменування відповідача.

08.01.2026 від представника позивача надійшла заява (вх. №ЕС/3148/26) про приєднання до матеріалів справи позовної заяви в новій редакції, в якій в якості відповідача визначено Головне управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, ).

Ухвалою судді від 09.01.2026 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування вимоги боргу (недоїмки).

Вказаною ухвалою встановлено відповідачу трок для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Копію ухвали суду від 09.01.2026 отримано відповідачем 09.01.2026.

Однак, ні у визначений суддею строк, ні станом на дату ухвалення рішення у даній справі відзиву на позов до суду не надходило.

Згідно з ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Зважаючи на вказане, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено такі факти та обставини.

ОСОБА_1 23.06.2005 була зареєстрована фізичною особою-підприємцем та здійснювала такі види діяльності за КВЕД: 67.20.0 ДОПОМІЖНА ДІЯЛЬНІСТЬ У СФЕРІ СТРАХУВАННЯ ТА ПЕНСІЙНОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ (основний).

26.01.2021 року до Єдиного державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №001015277 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця на підставі власного рішення.

Згідно даних інформаційно-комунікаційної системи за період з 01.01.2017 року по 19.01.2021 року та станом на 18.12.2024 року в ІКП ФОП ОСОБА_1 рахується заборгованість з єдиного внеску у сумі 37788,74 грн, y тому числі:

-09.02.2018-8448 грн за 2017 рік;

- 19.04.2018-2457,18 грн за 1 квартал 2018 року;

- 19.07.2018-2457,18 грн за 2 квартал 2018 року;

- 19.10.2018-2457,18 грн за 3 квартал 2018 року;

- 21.01.2019-2457,18 грн за 4 квартал 2018 року;

- 12.04.2019-2754,18 грн за 1 квартал 2019 року;

- 19.07.2019-2757,18 грн за 2 квартал 2019 року;

- 21.10.2019-2757,18 грн за 3 квартал 2019 року;

- 20.01.2020-2757,18 грн за 4 квартал 2019 року;

- 21.04.2020-2078,12 грн за 1 квартал 2020 року;

- 20.07.2020-1039,06 грн за 2 квартал 2020 року;

- 19.10.2020-3178,12 грн за 3 квартал 2020 року;

- 19.01.2021-2200,00 грн за жовтень, листопад 2020 року.

Головним управління ДПС в Одеській області було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № 27811-51-1532 від 18.12.2024 року на суму 37788,74 грн недоїмки по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Позивач зазначає, що задоволення її потреб забезпечувалось за рахунок заробітку на посаді заступника керуючого магазином № 188_С за адресою: м. Одеса, вул. Семена Палія, 93А ТОВ «Сільпо-ФУД», де Позивачка працює з 26 листопада 2016 року по теперішній час.

Згідно довідки від 03.12.2025 №34 «Про підтвердження місця роботи», яка видана товариством з обмеженою відповідальністю СІЛЬПО-ФУД ОСОБА_1 працює в ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» на посаді заступник керуючого магазином, Адміністрація, Магазин №188_С ОДЕСА Семена Палія, 93А, з 26 листопада 2016 (наказ про прийняття на роботу від 25.11.2016 № 14/МПД188-к) по теперішній час.

Відповідно до відомостей з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу щодо ОСОБА_1 , у період з листопада 2016 року по жовтень 2015 року працювала у товаристві з обмеженою відповідальністю СІЛЬПО-ФУД () та вказане товариство сплачувало за позивача єдиний внесок.

Вважаючи протиправною та такою, що підлягає скасуванню вимогу Головного управління ДПС в Одеській області від 18 грудня 2024 року № Ф-27811-51-1532 про сплату боргу (недоїмки), позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд зазначає.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України закріплено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України), Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та нормами Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон № 2464-VI).

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом приписів статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI (в редакції Закону № 77-VIII від 28.12.2014) з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб-підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Верховний Суд вже неодноразово вирішував зазначене питання. Зокрема, у постановах від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19), від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа № 480/4656/18) висловлено правову позицію, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у цій справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд доходить висновку, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відтак, з урахуванням наведеного, суд при вирішенні спору повинен, зокрема, перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення ним підприємницької діяльності та отримання ним доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нарахування та сплати роботодавцем за позивача, як за застрахованої особи, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19 (адміністративне провадження № К/9901/28514/19).

Як встановлено судом, позивач перебувала у статусі фізичної особи-підприємця з 23.06.2005 по 26.01.2021.

Згідно з ч. 3 ст. 46 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Водночас, судом встановлено, що позивач з листопада 2016 року працювала у товаристві з обмеженою відповідальністю СІЛЬПО-ФУД () та вказане товариство сплачувало за позивача єдиний внесок.

Факт сплати страхових внесків за позивача його роботодавцем у вказаний період підтверджується інформацією з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування "Індивідуальні відомості про застраховану особу" форми ОК-5, що містяться в матеріалах справи.

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що позивач є застрахованою особою і платником єдиного внеску за нього є його роботодавець, відтак, позивач не є платником ЄСВ у розумінні приписів частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у період з листопада 2016 року.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність у позивача обов`язку зі сплати ЄСВ у період з 01.01.2017 по 19.01.2021.

З огляду на зазначене, у контролюючого органу відсутні підстави для нарахування позивачеві заборгованості зі сплати ЄСВ за вказаний період.

Крім цього, суд враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Отже, за наведених вище мотивів, оскаржувану вимогу відповідача не можна вважати правомірною.

Відтак, вимога Головного управління ДПС в Одеській області від 18 грудня 2024 року № Ф-27811-51-1532 про сплату боргу (недоїмки) ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37788,74 грн є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Решта доводів висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання даного адміністративного позову сплачений судовий збір всього в розмірі 968,96 грн, що підтверджується квитанцією № 5444-0601-7233-5981 від 29.12.2025 року (а.с.10).

Враховуючи, що адміністративний позов підлягає задоволенню, з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок її бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 необхідно стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 262, 295, КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування вимоги боргу (недоїмки) задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській області від 18 грудня 2024 року № Ф-27811-51-1532 про сплату боргу (недоїмки) ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37788,74 грн.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Головне управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА