Справа № 420/25412/25
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2026-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/25412/25

Перша інстанція: суддя Бутенко А.В.,

повний текст судового рішення

складено 30.10.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 , Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить суд:

- визнати протиправними дії співробітників ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) про затримання і доставку 09.05.2025 року ОСОБА_1 до приміщення ТЦК та СП, подальше позбавлення його волі і призов на військову службу;

- визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 (начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ) про призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації на особливий період та направлення для проходження військової служби до військової частини;

- визнати протиправним та скасувати наказ (рішення) по стройовій частині про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 №133 від 11.05.2025 року в частині призначення ОСОБА_1 на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти школи базової загальновійськової підготовки Військової частини НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивача було протиправно затримано посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 та доставлено до приміщення цього ІНФОРМАЦІЯ_2 , де його протиправно тримали декілька днів і потім без належного проведено медичного огляду призвано на військову службу під час мобілізації. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.05.2025 року №133 ОСОБА_1 було призначено на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти школи базової загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 та з 12.05.2025 року зараховано до списків частини. ОСОБА_1 був не згодний з затриманням, доставленням у ТЦК та СП, рішенням військово-лікарської комісії, його призовом та зарахуванням у списки військової частини та продовженням протиправного позбавлення його волі, через що були направлені скарги та заяви у компетентні органи в рамках адміністративного порядку та кримінального процесу. 30.05.2025 року група осіб, які протиправно позбавили волі та тримали ОСОБА_1 , відпустили його з військової частини, проте не прийняли заходів щодо скасування наказу про зарахування його до списків військової частини і наказу про призов. Вказані дії та рішення керівництва ІНФОРМАЦІЯ_3 та військової частини НОМЕР_1 є протиправними та підлягають скасуванню з поновленням порушених прав та законних інтересів ОСОБА_1

04.08.2025 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що наказ командира військової частини по стройовій частині є розпорядчим документом з організації обліку особового складу у військовій частині, а не наказом командира (начальника) підлеглому (підлеглим), який віддається (усно або письмово) та виконується у зазначений термін відповідно до ст.ст.35-38 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України і за своєю суттю є завданням, поставленим перед підлеглим військовослужбовцем в процесі служби. А тому обов`язкове ознайомлення з наказом (по стройовій частині) військовослужбовця, якого зараховано на котлове забезпечення та призначено на певну посаду, керівними документами не передбачено. За цим фактом у військовій частині НОМЕР_1 призначено проведення службового розслідування, у подальшому матеріали службового розслідування спрямовано до ТУ ДБР у м. Миколаєві. У період проходження військової служби ОСОБА_1 з проханням ознайомити його з наказом (по стройовій частині) про зарахування на котлове забезпечення та призначення на посаду не звертався. Рапорт про звільнення з військової служби командуванню не подавав. Військова частина НОМЕР_1 це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Зарахувавши ОСОБА_1 на котлове забезпечення та призначивши на посаду курсантом навчального взводу навчальної роти школи базової загальновійськової підготовки військова частина НОМЕР_1 діяла виключно у правовому полі, сумлінно дотримуючись вимог законодавства, протиправних дій відносно останнього не вчиняла.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі №420/25412/25 та ухвалити нове рішення, яким задовільнити позовні вимоги в повному обсязі. Крім того, також просить скасувати ухвалу судді Одеського окружного адміністративного суду Бутенка А.В. від 04 серпня 2025 року по справі №420/25412/25 в частині зобов`язання сплати судового збору у розмірі 2906,88 грн. та за подання апеляційної скарги 4336,32 грн. Апелянт вважає зазначені рішення незаконними, необґрунтованими, такими, що винесені з порушенням норм процесуального та матеріального права та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, а тому, на думку апелянта, є всі підстави для скасування рішень.

На думку апелянта, заходи щодо ОСОБА_1 здійснено без дотримання встановленої законом процедури, зазначаючи, що мало місце незаконне позбавлення волі.

Відповідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За правилами частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №133 від 11.05.2025 року, на підставі Указу Президента України від 06 лютого 2025 року №4220-ІХ «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», мобілізаційного розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_4 з організації доукомплектування військовонавченим людським ресурсом військових частин (установ) Військово-Морських Сил Збройних Сил України №М/154/114/2/814дск від 30 квітня 2025 року, солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, призначено курсантом навчального взводу навчальної роти школи базової загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 , та зараховано на котлове забезпечення військової частини НОМЕР_1 з 11.05.2025 року.

30.05.2025 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №152 солдату ОСОБА_1 , курсанту навчального взводу навчальної роти школи базової загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 призупинено з 30.05.2025 року виплату грошового забезпечення за самовільне залишення військової частини відповідно до пункту 15 розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року №260 здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та вислугу років та знято з котлового забезпечення з 31 травня 2025 року.

23.05.2025 року позивач подав рапорт ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_5 ) генерал-майору ОСОБА_2 щодо надання йому необхідного лікування у належних умовах у лікарні в місті Одеса та після лікування направити для проходження військово-лікарської комісії з метою встановлення придатності та можливості проходження військової служби.

23.05.2025 року позивач звернувся із скаргою до ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо звільнення від протиправного позбавлення волі та повернення до міста Одеси, а також просив прийняти заходи щодо направлення його на лікування.

23.05.2025 року позивач звернувся із скаргою до Центральної військово-лікарської комісії при Збройних силах України щодо розгляду висновку військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_7 та ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_8 , з прийняттям постанови відповідно до глави 2 розділу І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402, з урахуванням документів наведених в цій скарзі та прийняти заходи для повторного мого обстеження і прийняттям за його результатами остаточного рішення.

24.05.2025 року позивач подав рапорт Командувачу Військово-морських сил щодо надання йому необхідного лікування у належних умовах у лікарні в місті Одеса та після лікування направити для проходження військово-лікарської комісії з метою встановлення придатності та можливості проходження військової служби.

25.05.2025 року позивач звернувся до Міністра оборони України із заявою щодо негайного звільнення від протиправного позбавлення волі у 241-му навчальному центрі морської піхоти ВМС ЗСУ.

26.05.2025 року позивач звернувся із скаргою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо звільнення від протиправного позбавлення волі та притягнення винних у незаконному затриманні і позбавленні волі до встановленої законом відповідальності.

29.05.2025 року від секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надійшов лист в якому зазначено, що у разі наявності відомостей щодо порушень прав у районному ТЦК та СП, необхідно звернутися із заявою до відповідного обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, або оскаржити дії посадових осіб районного ТЦК та СП у судовому порядку.

28.05.2025 року представник позивача звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із запитом щодо надання інформації про перебування позивача на військовому обліку.

Листом від 31.05.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_9 повідомив, що ОСОБА_1 являвся військовозобов`язаним, перебував на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_10 , підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації не мав, військово-лікарською комісією був визнаний придатним для проходження військової служби, відповідно чого призваний та направлений до навчального центру.

Листом від 11.06.2025 року Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено, що позивач за медичною допомогою до медичного пункту військової частини НОМЕР_1 не звертався, виписки та медичні документи не надавав. Рапорту щодо направлення на військово- лікарську комісію солдата ОСОБА_1 , курсанта навчального взводу навчальної роти школи базової загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 не надходило. Направлення на лікування та військово-лікарську комісію буде можливо після повернення солдата ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .

Не погодившись із наказом про призов для проходження військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Положеннями статті 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Також статтею 65 Основного Закону передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі також - Закон №2232-XII).

Статтею 1 Закону №2232-XII передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно із частиною 9 статті 1 Закону №2232-XII, щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частинами 2-3 статті 2 Закону №2232-XII, зокрема передбачено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 39 Закону №2232-XII, призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VІІІ (далі - Закон №389) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 1 Закону України «Про оборону» передбачено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень;

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та триває по теперішній час.

Крім того Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII (далі також - Закон №3543-XII).

Відповідно до абзаців 4 та 5 статті 1 Закону №3543-XII мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з вимогами ст.3 Закону №3543-XII, мобілізаційна підготовка та мобілізація є складовими частинами комплексу заходів, які здійснюються з метою забезпечення оборони держави, за винятком цільової мобілізації.

За положеннями статті 22 Закону №3543-XII, громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Частиною 3 статті 22 Закону №3543-XII визначено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту) (ч.5 ст.22 Закону №3543-XII).

Особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі регламентується Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з вимогами п.2 Положення №1153/2008, громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

За призовом громадяни проходять, зокрема, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Пунктом 253 Положення №1153/2008 передбачено, що призови на військову службу військовозобов`язаних у воєнний час проводяться територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, а резервістів - командирами військових частин на підставі указів Президента України.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дії співробітників ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) про затримання і доставку позивача до приміщення ТЦК та СП, подальше позбавлення його волі і призов на військову службу, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності з пунктом 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, які забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.

Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі - районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, м. Києва та Севастополя.

З метою забезпечення виконання завдань та визначених функцій районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у їх складі утворюються структурні підрозділи (відділи, відділення, групи, служби), які провадять діяльність відповідно до положення про структурний підрозділ районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що затверджується керівником районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до положень пункту 9 вказаного Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема:

- здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).

Згідно із пунктом 11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки виконують функції, зазначені у пункті 9 цього Положення.

Аналіз наведених приписів законодавства України свідчить про те, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, які забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

При цьому, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки наділені повноваженнями щодо призову громадян на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. У свою чергу, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Отже, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, у тому числі районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки виконуючи свої владні управлінські функції, здійснюють повноваження щодо призову громадян на військову службу.

Так, обґрунтовуючи позов, позивач висловлює незгоду із діями відповідачів стосовно його призову на військову службу, зокрема, щодо його затримання та доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

При цьому, як слідує з матеріалів справи, в процесі мобілізаційних заходів щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації на особливий період, позивач не надав представникам ІНФОРМАЦІЯ_2 жодних документів, які б підтверджували відсутність законних підстав для призову на військову службу.

Відповідно до військового квитка позивача серії НОМЕР_6 , виданого 16.05.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_11 , у нього зазначається ВОС - №100 код 915А, та розшифровується ВОС-100 - Стрілецькі та розвідувальні спеціальності, а код - 915А - стрілець, і передбачає військове звання - солдат.

Під час розгляду справи суд встановив, що позивач 11.05.2025 року призваний на військову службу за мобілізацією та направлений в розпорядження до військової частини НОМЕР_7 .07.

Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 07.09.2020 року №317 «Про затвердження переліків військово-облікових спеціальностей і штатних посад рядового, сержантського і старшинського складу і тарифних переліків посад вищезазначених військовослужбовців» (зі змінами) передбачено штатні військові звання, в частині код-915 «стрілець» - штатне військове звання «солдат».

Оскільки позивач є військовозобов`язаним, тому він може бути призваний на військову службу за мобілізацією, а присвоєння військового звання «солдат» передбачено наказом Міністерства оборони України від 07.09.2020 року №317.

Таким чином, колегія суддів відхиляє аргументи апелянта щодо неправомірності дій співробітників ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призову ОСОБА_1 , наголошуючи, що відповідно до чинного законодавства позивач є військовозобов`язаним, і підстави для звільнення його від проходження військової служби або для відтермінування її проходження, відсутні.

Що стосується позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 (начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ) про призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації на особливий період та направлення для проходження військової служби до військової частини, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 05 лютого 2025 року по справі №160/2592/23 за позовом військовослужбовця до районного ТЦК і військової частини про визнання протиправними дій щодо призову і зобов`язання прийняти рішення про звільнення зі служби вказав про таке: «Процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.».

При цьому, суд апеляційної інстанції вказує, що оскаржуваний наказ ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов на військову службу за мобілізацією ОСОБА_1 , є індивідуальним правовим актом, який вичерпав свою дію фактом призову позивача на військову службу та зарахування останнього до складу військової частини.

Так, в абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 року №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що: «За своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

У пункті 5 рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 року №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 зазначено про те, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Відтак, вказаний наказ ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов на військову службу за мобілізацією ОСОБА_1 вже реалізований, а його скасування не матиме наслідком звільнення позивача із військової служби. Так, чинним законодавством України не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказу про призов.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу (рішення) по стройовій частині про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 №133 від 11.05.2025 в частині призначення ОСОБА_1 на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти школи базової загальновійськової підготовки Військової частини НОМЕР_1 , колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.05.2025 року №133 на підставі Указу Президента України від 06 лютого 2025 року №4220-ІХ «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», мобілізаційного розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_4 з організації доукомплектування військовонавченим людським ресурсом військових частин (установ) Військово-Морських Сил Збройних Сил України №М/154/114/2/814дск від 30 квітня 2025 року, нижчепойменованих військовозобов`язаних, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, зарахувати на котлове забезпечення по нормі згідно з каталогом продуктів харчування під час польового виходу (триразове харчування), додаткова вода бутильована згідно пункту 1 розділу 3 наказу МОУ від 29.04.2020 року №140 з 12 травня 2025 року та призначити на посади 11 травня 2025 року: Солдата ОСОБА_1 - курсантом навчального взводу навчальної роти школи базової загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 , встановити оклад за посадою в розмірі 2470 гривень на місяць 17.09.1531 Прибув з ІНФОРМАЦІЯ_12 . Вищепойменованому особовому складу виплачувати щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 633% місячного грошового забезпечення, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. Підстава: поіменний список від 09.05.2025 року №1601.

В ч.4 п.32 Розділу II Інструкції №280 вказано, що зараховування до списків особового складу військової частини або виключення із них здійснюється із поіменним зазначенням кожного військовослужбовця в наказі по стройовій частині.

З урахуванням вже встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування наказу (рішення) по стройовій частині про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.05.2025 року №133 як похідних позовних вимог.

Колегія суддів також критично ставиться до посилань апелянта щодо того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки порушенню проведення медичного огляду та неврахування дійного його стану здоров`я, з огляду на таке.

Питання медичного огляду регулюється розділом ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 року №402 (далі - Положення №402).

Пункт 1.1. Розділу І Положення №402 передбачає, що медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності, зокрема, до військової служби, з винесенням письмового висновку (постанови).

Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у Збройних Сил України та інших військових формуваннях у мирний та воєнний час.

Медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення ступеню придатності, зокрема, до військової служби допризовників, призовників, військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти).

Медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням військового комісара ВЛК військових комісаріатів. Кожний військовозобов`язаний оглядається хірургом, терапевтом, невропатологом, психіатром, окулістом, оториноларингологом, стоматологом, дерматологом, а за медичними показаннями і лікарями інших спеціальностей (пункт 3.1. Розділу ІІ Положення №402).

Після закінчення медичного обстеження під час мобілізації ВЛК виносить щодо військовозобов`язаного одну із таких постанов:

«Придатний до військової служби»; «Тимчасово непридатний до військової служби (вказати дату повторного огляду)»; «Непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку» (пункт 3.8. Розділу ІІ Положення №402).

Згідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У цьому контексті варто звернути увагу на постанову від 10 лютого 2022 року у справі №160/7153/20, у якій Верховний Суд наголосив, що перевірка правильності прийнятого військово-лікарською комісією рішення виключно за медичними показниками не входить до компетенції адміністративного суду.

Адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною другою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2021 року у справі №820/5570/16 від 12 червня 2020 року у справі №810/5009/18 про те, що надання оцінки діагнозу позивача на предмет того, чи підпадає він під дію статей розкладу хвороб, станів та фізичних вад, які визначають ступінь придатності до військової служби виходить за межі судового розгляду суду касаційної інстанції.

Так, дискреційні повноваження - це повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

З огляду на положення статті 2 КАС України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, питання визначення наявності або відсутності певного діагнозу у позивача та його придатності (непридатності) до військової служби за результатами медичного обстеження є дискреційними повноваженнями ВЛК, а тому суд не вправі перебирати на себе повноваження цього органу.

Колегія суддів акцентує, що суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки не є спеціалізованою установою в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку ВЛК виходить за межі необхідності дослідження в контексті застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції установлено, що з метою визначення ступеня придатності до військової служби позивач пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_7 , в ході якого будь-яких скарг на свій стан здоров`я не заявляв та не надав відповідних підтверджуючих документів медичного характеру, які б могли містити будь-яку інформацію щодо змін стану його здоров`я.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що перевірка рішення ВЛК на предмет того, чи дотримані всі умови та критерії, передбачені Положенням №402 при проведенні медичного огляду військового, належить до функцій ВЛК вищого рівня, чи Центральної військово-лікарської комісії.

Протягом апеляційного розгляду, колегія суддів виснувала, що в рамках даної справи відсутні підстави вважати, що стан здоров`я позивача на момент огляду визначено лікарями-спеціалістами ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_7 не об`єктивно, а доказів порушення проведення процедури медичного огляду до суду не надано.

Що стосується вимог апелянта щодо скасування ухвали судді Одеського окружного адміністративного суду Бутенка А.В. від 04 серпня 2025 року по справі №420/25412/25 в частині зобов`язання сплати судового збору у розмірі 2906,88 грн. та за подання апеляційної скарги 4336,32 грн., колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, зокрема, з підстав відсутності сплаченого судового збору або документа, що підтверджує підстави звільнення від сплати судового збору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху в цій частині з наступних підстав.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI).

Відповідно до вимог частини першої статті 2 Закону № 3674-VI платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Пільги щодо сплати судового збору визначено в частині першій статті 5 Закону № 3674-VI.

Так, пунктом 12 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Таким чином, зазначений пункт включає три окремі категорії платників судового збору та випадки їх звільнення від сплати судового збору в справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків: військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти.

Частиною третьою статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до вимог частини дев`ятої статті 1 Закону №2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються, зокрема, на такі категорії:

- військовослужбовці особи, які проходять військову службу;

- військовозобов`язані особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

- резервісти особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Відповідно до вимог частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною шостою цієї статті визначено види військової служби, до яких, серед іншого, віднесено військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24.07.2025 року у справі №380/2195/24.

За положеннями частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивач не погоджується з діями ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо призову на військову службу під час мобілізації на особливий період та направлення для проходження військової служби до військової частини. Також позивач вважає протиправними наказ (рішення) по стройовій частині про зарахування позивача до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 в частині призначення позивача на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти школи базової військової підготовки Військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що зміст заявлених вимог свідчить, що вони не пов`язані з виконанням позивачем військових обов`язків та не стосуються його службових обов`язків, а тому судовий збір повинен сплачуватися на загальних підставах.

Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції констатує, що суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху з підстав відсутності документів, що підтверджують сплату судового збору, правильно застосував положення ч.1 ст.169 КАС України.

З огляду на наведене, вимога ОСОБА_1 щодо повернення сплаченого судового збору в апеляційній інстанції також задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді Н.В. Вербицька К.В. Кравченко