Справа № 120/16405/24
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2026-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/16405/24

Головуючий у 1-й інстанції: Сало Павло Ігорович

Суддя-доповідач: Кузьмишин В.М.

23 березня 2026 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Сапальової Т.В. Сушка О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

І. Описова частина.

1. Короткий зміст позовних вимог.

1.1 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 про:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2022, 2023, 2024 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2022, 2023, 2024 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення військовослужбовця за період з 26.04.2022 по 02.08.2024 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022, 01.01.2023 та 01.01.2024;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення військовослужбовця, відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18) за період з 26.04.2022 по 02.08.2024, із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022, 01.01.2023, 01.01.2024 та відповідного тарифного коефіцієнту, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів;

- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразових виплат грошової допомоги на оздоровлення за 2022, 2023,2024 роки; грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022, 2023, 2024 роки; одноразової грошової допомоги відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2014 року № 460, із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022, 01.01.2023, 01.01.2024 та відповідного тарифного коефіцієнту;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразові виплати грошової допомоги на оздоровлення 2022, 2023, 2024 роки; грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022, 2023, 2024 роки; одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2014 року № 460 за 26 місяців, із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022, 01.01.2023, 01.01.2024 та відповідного тарифного коефіцієнту та з утриманням належних податків та зборів.

1.2 В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що за спірний період з 26.04.2022 по 02.08.2024 відповідач неправомірно здійснював розрахунок грошового забезпечення позивача без врахування розміру посадового окладу, визначеного з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (в редакції чинній з 29.01.2020), шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідні тарифні коефіцієнти, що призвело до отриманих виплат у неналежному розмірі, в тому числі виплат при звільненні.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

2.1 Позивач проходив військову службу під час призову за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 з 26.04.2022 по 02.08.2024.

2.2 Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.04.2022 № 28 позивача було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

2.3 Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 09.11.2022 № 623 позивач перебуває у військовій частині НОМЕР_1 та з 27.08.2022 приймає безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії), у оперативному підпорядкуванні командира військової частини НОМЕР_2 Донецької та Харківської області).

2.4 Наказом командира військової частини НОМЕР_1 по особовому складу від 02.08.2024 № 217 старшого солдата ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 30.07.2024 № 116-РС у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я) пункту 2 частини четверної статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з 02.08.2024 виключено із списків особового складу.

2.5 У період з 26.04.2022 по 02.08.2024 грошове забезпечення виплачувалося йому у заниженому розмірі через те, що посадовий оклад, оклад за військовим званням, інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати обчислювалися без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року відповідного календарного року, а саме 2022-2024 рр. Тобто відповідач застосовував прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018 у розмірі 1762,00 грн.

2.6 Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду.

3. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

3.1 Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.02.2025 адміністративний позов задоволено частково.

3.2 Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем при нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення застосовувався розмір прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018, а не встановлений законом на 1 січня календарного року, а тому дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення з 26.04.2022 до 19.05.2023 та грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 1 січня календарного року законодавством про державний бюджет на відповідний рік, є неправомірними.

3.3 Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час звільнення позивача зі служби пункт 4 Постанови № 704 діяв у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481, яка набрала чинності 20.05.2023, та передбачав, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. Суд виснував, що з огляду на викладене, відсутні підстави для обчислення позивачу компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки, а також одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом на 01.01.2024.

4. Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

4.1 Позивач просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28.02.2025 в частині відмовлених вимог позову щодо ненарахування та грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій 2022, 2023, 2024 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

4.2 Як на підстави для апеляційного оскарження рішення суду, відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

4.3 Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу.

ІІ. Мотивувальна частина.

1. Позиція апеляційного суду

Апеляційний суд перевірив правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права у межах доводів апеляційної скарги та дійшов таких висновків.

1.1 Статтею 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

1.2 Згідно з частиною другою та третьою статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

1.3 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі Постанова № 704), якою збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців. Ця постанова набрала чинності з 01 березня 2018 року.

1.4 Пунктом 4 Постанови №704 (в редакції, чинній до 24.02.2018) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

1.5 Пунктом 6 Постанови КМУ від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (яка набрала чинності 24.02.2018 року) до Постанови №704 внесено зміни, внаслідок яких п.4 Постанови №704 викладено у новій редакції:

« 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.»

1.6 Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», отже п. 6 Постанови № 103 втратив чинність і у зв`язку з чим відновлена дія пункту 4 Постанови № 704 у редакції до внесення скасованих судом змін.

1.7 Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704», внесені зміни до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України №704 та викладено у наступній редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14».

1.8 Суд першої інстанції дійшов висновку, що з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року включно, була відновлена дія пункту 4 Постанови №704 у первісній редакції, котра визначала розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не на 01 січня 2018 року, тому саме за цей період позовні вимоги належать до задоволення. При цьому оскільки позивач звільнився зі служби 02.08.2024, то грошова компенсація за додаткову відпустку як учаснику бойових дій 2022, 2023, 2024 роки, виплачена відповідачем правомірно, виходячи з розміру, встановленого Постановою №481.

1.9 Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції який дійшов правильного висновку про задоволення позову щодо визначення розміру грошового забезпечення в межах дії первісної редакції п. 4 Постанови № 704 КМУ, тобто з 19.04.2022 по 19.05.2023 включно.

1.10 Визначаючись щодо позовних вимог в частині розміру грошового забезпечення позивача з 20.05.2023 по 02.08.2024, а також нарахування йому одноразових виплат, належних при звільненні, в тому числі грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2022-2024 роки, колегія суддів виходить з наступного.

1.11 Постановою №481 (набрала чинності 20.05.2023) Кабінет Міністрів України замість розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року» запровадив сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1762,00 грн.

Проте рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови № 481 неправомірними та визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704.

1.12 Згідно з частинами першою - третьою статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

1.13 З огляду на визначені в частинні третій статті 7 КАС України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 в частині, що суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, а саме закону про Державний бюджет України на відповідний рік не підлягає застосуванню як такий, що є протиправним і таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.

1.14 При цьому Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19 та від 10.01.2023 у справі № 340/507/22).

1.15 Отже, пункт 4 Постанови №704 підлягає застосуванню у спірних правовідносинах у первинній редакції, а саме в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - закону про Державний бюджет України на відповідний рік, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік), оскільки суд не вправі, вирішуючи спір, застосовувати дефектний нормативно-правовий акт безвідносно до того чи був він чинним чи ні на момент виникнення спірних відносин.

1.16 Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

1.17 Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що у спірний період з 26.04.2022 по 02.08.2024 грошове забезпечення позивача має обчислюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного календарного року за Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 17.02.2026 у справі № 520/5814/24.

1.18 Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, що стосуються реалізації конституційного права на соціальний захист, і сформулював юридичні позиції, згідно з якими за Конституцією України певні категорії громадян України потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (Рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, Рішення від 17.03.2004 № 7-рп/2004, Рішення від 20.12.2016 № 7-рп/2016).

Так, у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, пов`язані з особливістю виконуваних ними обов`язків щодо забезпечення однієї з найважливіших функцій держави - захист суверенітету і територіальної цілісності України (частина перша статті 17 Основного Закону України); потреба в додаткових гарантіях соціального захисту цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

1.19 У первинній редакції пункту 4 Постанови № 704 Кабінет Міністрів України визначив розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями прожитковий мінімум, встановлений законом на поточний рік, як державний соціальний стандарт, встановлений законом, який був покликаний забезпечити достатній рівень життя військовослужбовців на фоні росту цін та інфляції в країні та уникнути необхідності одноразових, штучних підвищень грошового забезпечення за рахунок видання окремих нормативно-правових актів.

1.20 Згідно з приписами статті 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового обслуговування, соціального захисту, культури, охорони здоров`я та освіти.

1.21 Відповідно до пояснювальної записки до проєкту Постанови № 704 необхідність її прийняття була зумовлена потребою реформування системи грошового забезпечення військовослужбовців, оптимізації структури грошового забезпечення та підвищення рівня грошового забезпечення військовослужбовців, який узгоджено з мінімальною заробітною платою в державі шляхом установлення розмірів посадових окладів, окладів за військовим званням у співвідношенні до прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Натомість пункт 4 Постанови № 704 в редакції пункту 2 Постанови № 481 замінює такий державний соціальний стандарт як прожитковий мінімум на сталу величину 1762,00 грн, застосування якої при визначенні посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців не лише суттєво зменшує їх розміри окладів, а й зводить нанівець мету прийняття Постанови № 704 як такої.

Така зміна правового регулювання щодо розрахунку грошового забезпечення військовослужбовців скасовує основну новелу пункту 4 Постанови № 704, яка полягала в тому, що розміри посадових окладів, окладів за військовим званням співвідносилися до прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який установлюється законом про Державний бюджет на відповідний календарний рік, а також призводить до збільшення питомої частки додаткових видів грошового забезпечення, що нівелює ідею оптимізації структури грошового забезпечення та гарантії захищеності грошового забезпечення військовослужбовців від негативних економічних факторів.

1.22 Приписи пункту 4 Постанови № 704 у первинній редакції відповідали вимогам Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який запровадив розрахунковою величиною для визначення посадових окладів різних категорій публічних службовців саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

1.23 Відтак, посилання суду першої інстанції на те, що у спірний період з 20.05.2023 по 02.08.2024 не було підстав для обрахунку грошового забезпечення, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2023, 01.01.2024 є помилковими.

1.24 Колегія суддів зазначає, що грошове забезпечення позивача у період з 26.04.2022 по 02.08.2024 обчислене без урахування зміни прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня відповідного календарного року, що призвело до його виплати в меншому розмірі, ніж встановлений законодавством, чим порушені права позивача на належне грошове забезпечення.

Таким чином, посадовий оклад позивача та його оклад за військовим званням за вказаний період мав визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не на 01.01.2018 (виходячи з прожиткового мінімуму 1762,00 грн), що своєю чергою призвело до неправильного обчислення складових грошового забезпечення.

1.25 Суд враховує, що виплата грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій безпосередньо залежать від розміру посадового окладу та окладу за військовим званням за останньою займаною штатною посадою.

1.26 З викладеного слідує, що грошова допомога на оздоровлення, одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій мають обчислюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.

1.27 З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату позивачу в період з 26.04.2022 по 02.08.2024 грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01.01.2024, на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.

1.28 Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, є обґрунтованими.

1.29 При цьому, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.2 ст.308 КАС України).

Відтак, колегія суддів вважає за можливе вийти за межі вимог апеляційної скарги, оскільки вимога апеляційної скарги щодо нарахування та виплати позивачу додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022-2024 роки нерозривно пов`язана з визначенням розміру грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби (02.08.2024).

1.30 Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

1.31 При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

1.32 Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

2. Висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

2.1 Доводи апеляційної скарги позивача є слушними, та спростовують висновок суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог.

2.2 Згідно із ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року скасувати в частині відмовлених позовних вимог.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 20.05.2023 до 02.08.2024 та грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" на 01.01.2024.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та доплату грошового забезпечення (основних та додаткових видів) за період з 20.05.2023 до 02.08.2024 та грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", з урахуванням вже виплачених сум.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2022, 2023, 2024 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати військову частина НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2022, 2023, 2024 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022, 2023, 2024 роки; одноразової грошової допомоги відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2014 року № 460, із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022, 01.01.2023, 01.01.2024 та відповідного тарифного коефіцієнту.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу одноразові виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022, 2023, 2024 роки; одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2014 року № 460 за 26 місяців, із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022, 01.01.2023, 01.01.2024 та відповідного тарифного коефіцієнту та з утриманням належних податків та зборів.

В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Кузьмишин В.М.

Судді Сапальова Т.В. Сушко О.О.