Справа № 440/12281/25
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2026-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 р. Справа № 440/12281/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: П`янової Я.В. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 (головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова) по справі № 440/12281/25

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України третя особа: Полтавська обласна прокуратура

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 2286/5 від 22.08.2025 в частині визнання прийнятими з порушенням Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювання рішень від 09.04.2025 №№78292676, 78291757, 78294384, 78293409, 78299974, 78298945, 78299501 державного реєстратора Виконавчого комітету Великобудищанської сільської ради Полтавської області Лисоконя В.А.;

- зобов`язати Міністерство юстиції України повернути права ОСОБА_1 , зареєстровані за рішеннями від 09.04.2025 №№78292676, 78291757, 78294384, 78293409, 78299974, 78298945, 78299501 державного реєстратора Виконавчого комітету Великобудищанської сільської ради Полтавської області Лисоконя В.А., у стан, що існував до вчинення реєстраційних дій на підставі наказу Міністерства юстиції України № 2286/5 від 22.08.2025.

В обґрунтування позову зазначив, що наказом Міністерства юстиції України № 2286/5 від 22.08.2025 задоволено скаргу Полтавської обласної прокуратури та скасовані рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Великобудищанської сільської ради щодо реєстрації права оренди за ОСОБА_1 на земельні ділянки.

Водночас, на думку позивача, Полтавська обласна прокуратура не мала повноважень на подання скарги, оскільки рішеннями державного реєстратора, які остання просила скасувати, права прокуратури не порушені.

Як наслідок, Міністерство юстиції України мало залишити скаргу прокуратури без розгляду на підставі п. 5 абз. 2 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а не розглядати її по суті порушених питань.

У зв`язку з викладеним, вважав наказ № 2286/5 від 22.08.2025 в частині, що стосується позивача протиправним та просив його скасувати із зобов`язанням Міністерства юстиції України повернути права ОСОБА_1 у стан, що існував до вчинення реєстраційних дій на підставі оскаржуваного наказу.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне встановлення обставин справи, що призвело до помилкових висновків, просив його скасувати з прийняттям нового про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив питання наявності у Полтавської обласної прокуратури законних повноважень для звернення до Міністерства юстиції зі скаргою на реєстраційні дії державного реєстратора Лисоконя В.А.

Вказує, що жодними доказами у справі не підтверджено, що укладені між ОСОБА_1 та міською радою додаткові угоди були предметом розгляду в судових справах за участі Полтавської обласної прокуратури.

Звертає увагу, що проведення реєстрації права оренди на підставі додаткових угод від 08.12.2023, від 22.12.2023, від 19.03.2024, від 27.03.2024 не має відношення до судових рішень, якими відмовлено у задоволенні позову, в тому числі ОСОБА_1 про визнання укладеними додаткові угоди про поновлення договорів оренди землі, оскільки останні укладені в часі пізніше.

Вважає, що в даному випадку, оскаржувані прокуратурою рішення державного реєстратора прийняті не на підставі судових рішень у справах, в яких брала участь Полтавська обласна прокуратура і не пов`язані з їх виконанням, а отже інтереси прокуратури не порушені.

Крім того, вказує, що оскарження рішень державного реєстратора не має жодного відношення до виконання органом прокуратури функції щодо представництва інтересів держави в суді.

Міністерство юстиції України (далі - відповідач), Полтавська обласна прокуратура (далі третя особа) подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиви на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що за ОСОБА_1 , зареєстровано право оренди земельних ділянок з кадастровими номерами :00:003:646, :003:0727, :00:001:0022, :00:003:0721, :00:004:0136, :00:003:0666, :00:002:1059 на підставі договорів оренди землі від 11.08.2016 та 19.08.2016, укладених з Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області.

08.12.2023, 22.12.2023, 19.03.2024, 27.03.2024 між ОСОБА_1 та Лохвицькою міською радою укладені додаткові угоди про поновлення договорів оренди землі від 11.08.2016 та 19.08.2016.

09.04.2025 державний реєстратор Виконавчого комітету Великобудищанської сільської ради Полтавської області Лисоконь В.А. прийняв рішення №№78292676, 78291757, 78294384, 78293409, 78299974, 78298945, 78299501, якими зареєстрував право оренди за ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами :00:003:646, :003:0727, :00:001:0022, :00:003:0721, :00:004:0136, :00:003:0666, :00:002:1059.

06.06.2025 Полтавська обласна прокуратура звернулась до Міністерства юстиції України зі скаргою, в якій просила скасувати рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Великобудищанської сільської ради Полтавської області від 09.04.2025 №№78292676, 78291757, 78294384, 78293409, 78299974, 78298945, 78299501.

У скарзі зазначила, що до Лохвицького районного суду Полтавської області звернулися орендарі земельних ділянок, зокрема, ОСОБА_1 про поновлення договорів оренди та визнання укладених додаткових угод про поновлення договорів оренди землі.

Рішеннями суду від 19.09.2023 у справі № 538/1460/23, від 07.11.2023 у справі № 538/2062/23, від 21.11.2023 у справах №№ 538/2171/23, 538/1898/23, від 09.02.2024 у справах №№ 538/2378/23, 538/2374/23, від 20.02.2024 у справі № 538/2368/23, від 25.12.2023 у справі № 538/2502/23, від 08.01.2024 у справі № 538/2318/23 позовні вимоги задоволено та визнано укладеними додаткові угоди про поновлення договорів оренди землі.

Полтавським апеляційним судом апеляційні скарги Полтавської обласної прокуратури задоволено, рішення Лохвицького районного суду Полтавської області скасовані постановами Полтавського апеляційного суду від 10.12.2024, 25.07.2024, 12.08.2024, 19.08.2024, 22.08.2024, 14.10.2024, 18.09.2024 у справах №№ 538/1460/23, 538/2062/23, 538/2171/23, 538/1898/23, 538/2378/23, 538/2374/23, 538/2368/23. Провадження у справах - закрито. Повідомлено позивачам, що розгляд справи за такими позовом віднесений до юрисдикції господарського суду.

Таким чином, скасовано судові рішення, які слугували підставою реєстрації іншого речового права на земельні ділянки.

На виконання постанов апеляційного суду у березні 2025 року скасовані записи про інше речове право на земельні ділянки за ОСОБА_1 , які зареєстровано, зокрема, на підставі рішення суду першої інстанції.

Водночас, 09.04.2025 державним реєстратором Лисоконем В.А. прийнято оскаржувані рішення, якими зареєстровано право оренди, зокрема, за ОСОБА_1 на земельні ділянки які були предметом спору у судових рішеннях, які скасовані постановами Полтавського апеляційного суду.

06.06.2025 Полтавська обласна прокуратура звернулася до Міністерства юстиції України , в якій просила визнати прийнятими з порушеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювати рішення від 09.04.2025 №№ 78292676, 78291757, 78294384, 78293409, 78299974, 78298945, 78299501 державного реєстратора Виконавчого комітету Великобудищанської сільської ради Полтавської області Лисоконя Вадима Анатолійовича.

10.07.2025 центральна Колегія Мін`юсту з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції склала висновок, яким рекомендувала скаргу Полтавської обласної прокуратури від 06.06.2025 № 15/1-466вих-25 задовольнити; визнати прийнятими з порушеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювати рішення від 09.04.2025 №№ 78292676, 78291757, 78294384, 78293409, 78299974, 78298945, 78299501 державного реєстратора Виконавчого комітету Великобудищанської сільської ради Полтавської області Лисоконя Вадима Анатолійовича; тимчасово блокувати доступ державному реєстратору Виконавчого комітету Великобудищанської сільської ради Полтавської області ОСОБА_2 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на один місяць.

22.08.2025 Міністерство юстиції України прийняло наказ №2286/5, яким скаргу Полтавської обласної прокуратури від 06.06.2025 № 15/1-466вих-25 задовольнило.

Визнало прийнятими з порушеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювати рішення від 09.04.2025 №№ 78292676, 78291757, 78294384, 78293409, 78299974, 78298945, 78299501 державного реєстратора Виконавчого комітету Великобудищанської сільської ради Полтавської області Лисоконя Вадима Анатолійовича.

В подальшому, відповідачем здійснено скасування/анулювання речового права оренди ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі Наказу №2286/5.

Не погодившись з наказом відповідача, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв правомірно, Полтавська обласна прокуратура мала повноваження на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора.

А отже, за висновками суду першої інстанції, наказ прийнятий відповідачем в межах повноважень та у спосіб, встановлений чинним законодавством.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень урегульовані Законом України від 01.07.2004 №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон №1952-IV).

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону №1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме:

житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.

За змістом ч. 1 ст. 10 Закону №1952-IV нотаріус є державним реєстратором.

В силу ст. 27 Закону №1952-IV, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 10 Закону №1952-IV визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;

відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;

відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих / отриманих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме майно;

наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації.

Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п.2 ч.3 ст.10 Закону №1952-IV).

Статтею 37 Закону №1952-IV передбачено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав.

Так, згідно вищевказаної статті Закону рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до суду.

Міністерство юстиції України розглядає:

1) скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

2) скарги на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України;

3) повідомлення державного реєстратора про виявлений ним факт використання його ідентифікаторів доступу до Державного реєстру прав іншими особами.

Під час розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України здійснюється також перевірка відповідності законодавству у сфері державної реєстрації прав рішень, дій або бездіяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, що оскаржувалися до відповідного територіального органу.

Територіальні органи Міністерства юстиції України розглядають скарги на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації (крім рішень про державну реєстрацію прав), які здійснюють діяльність у межах території, на якій діє відповідний територіальний орган.

Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів особою, права якої порушено, протягом двох місяців з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення своїх прав.

До скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав можуть бути додані документи (їх копії), що підтверджують порушення прав скаржника.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав, що подана особою, яка не має на це повноважень, або що не містить відомостей про прізвище, ім`я, по батькові (найменування) скаржника, його місце проживання (місцезнаходження), суть (реквізити) оскаржуваного рішення, дій або бездіяльності, обставини, якими обґрунтовується порушення прав скаржника, дати, коли скаржник дізнався про порушення своїх прав (якщо зазначення такої дати є обов`язковим), підпис скаржника або його представника, повертається скаржнику на підставі мотивованого рішення Міністерства юстиції України, його територіального органу не пізніш як через 15 днів з дня її надходження.

Повернення скарги не позбавляє скаржника права на повторне її подання в установленому порядку.

За висновками суду першої інстанції, Полтавська обласна прокуратура мала повноваження на подання скарги до Міністерства юстиції України на рішення державного реєстратора, а отже відповідач правомірно розглянув її по суті порушених питань та прийняв оскаржуваний наказ.

Водночас, апелянт вважає, що відповідач мав повернути скаргу прокуратурі з підстав подання її особою, що не має на це повноважень.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 року №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, згідно з яким інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України від 14.10.2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) визначено, що на прокуратуру покладається функція представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України.

За твердженням Полтавської обласної прокуратури, нею здійснено представництво інтересів держави в особі Лохвицької та Заводської міських рад Миргородського району Полтавської області, права яких порушено незаконними діями державного реєстратора на виконання ст. 23 Закону № 1697-VІІ.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону № 1697-VІІ представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону № 1697-VІІ прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону № 1697-VІІ наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку, що право на представництво прокурор набуває, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, не здійснює захисту або здійснює неналежно, а також у разі відсутності такого органу.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Існування інтересу і необхідність його захисту має базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і переслідувати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави не є статичним, тобто не має обмежуватися тільки визначенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати існування права на таке представництво або, інакше кажучи, пояснити (показати, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор, а не органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, які мають компетенцію на звернення до суду, але не роблять цього. Знову ж таки, таке обґрунтування повинно основуватися на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію в динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний сам реалізувати своє право на захист.

Для представництва інтересів держави прокурор за законом має визначити й описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а виокремити ті ознаки, за якими його можна віднести до виняткового випадку, повинен зазначити, що відбулося порушення або існує загроза порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Процесуальні і матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбувалося з порушенням встановленого законом порядку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, зокрема, замінює відповідного суб`єкта владних повноважень в судовому провадженні у разі, якщо той всупереч закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити, причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін, підстави та порядок звернення прокурора в порядку його представництва інтересів держави не може тлумачитися розширено та відмінно від реалізації права на звернення самого суб`єкта владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, Полтавська обласна прокуратура звернулась зі скаргою до Міністерства юстиції на рішення державного реєстратора на виконання положень ст. 23 Закону № 1697-VІІ.

Разом з тим, ст. 23 Закону № 1697-VІІ урегульовано право прокуратури представляти інтереси відповідного суб`єкта владних повноважень саме в суді, а не в будь-якому іншому органі.

Водночас, Полтавська обласна прокуратура подала скаргу в інтересах держави в особі Лохвицької та Заводської міських рад до Міністерства юстиції України, яке не є органом судової влади.

Крім того, звертаючись до Міністерства юстиції України, прокуратура не повідомила обставин неможливості Лохвицької та Заводської міських рад самостійно оскаржити рішення державного реєстратора або відмови у вчиненні відповідних дій, тоді як ст. 23 Закону № 1697-VІІ передбачає можливість представництва прокуратурою законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення її інтересів, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади.

Тобто, прокуратура, вказавши орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не зазначила причини, які перешкоджають зазначеному уповноваженому органу держави виконувати покладені на нього функції відповідно до вимог чинного законодавства.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що у спірних правовідносинах органи місцевого самоврядування не мали об`єктивної можливості у законодавчо встановленому порядку звернутися до Мін`юсту з відповідною скаргою про скасування рішень державного реєстратора, а прокурор в межах своєї компетенції реагував щодо вказаних суб`єктів.

Посилання суду першої інстанції на судові рішення стосовно проведення реєстраційних дій державним реєстратором, в яких Полтавська обласна прокуратура брала участь колегія суддів вважає такими, що не є достатніми підставами для представництва інтересів міських рад органами прокуратури, за відсутності доказів неможливості ними самостійно оскаржити рішення державного реєстратора щодо проведення реєстрації права оренди, зокрема, за ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведене, Міністерство юстиції України помилково прийняла до розгляду та розглянула по суті спору скаргу прокуратури, як особи, що не має повноважень на відповідне звернення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України № 2286/5 від 22.08.2025 в частині визнання прийнятими з порушенням Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювання рішень від 09.04.2025 №№78292676, 78291757, 78294384, 78293409, 78299974, 78298945, 78299501 державного реєстратора Виконавчого комітету Великобудищанської сільської ради Полтавської області Лисоконя В.А.

Натомість, суд першої інстанції, не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, не повно встановив обставини справи та надав їм невірну правову оцінку, що призвело до невірного вирішення справи, а тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції - скасуванню.

Що стосується способу захисту прав позивача, то суд виходить з того, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Згідно ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі «Ковач проти України» від 07.02.2008 року, п. 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19.10.2004 року, п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 року, п. 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30.10.2014 року тощо.

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

В аспекті гарантування конституційного права на судовий захист, яке повинне бути не ілюзорним, а справжнім та повноцінно реалізованим, Конституційний Суд України зазначає в своїх рішеннях, що «правосуддя за своєю суттю визначається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (перше речення абзацу десятого пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Ефективним уважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04. 2018 у справі № 826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12, від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18, від 01.06.2022 у справі № 620/5996/21).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до ч.1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Отже, належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання Міністерство юстиції України вчинити дії по приведенню реєстрації рішень від 09.04.2025 №№78292676, 78291757, 78294384, 78293409, 78299974, 78298945, 78299501 державного реєстратора Виконавчого комітету Великобудищанської сільської ради Полтавської області Лисоконя В.А., у стан, що існував до вчинення реєстраційних дій на підставі наказу Міністерства юстиції України № 2286/5 від 22.08.2025.

За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 2 422,40 грн та апеляційної скарги 2 906,88 грн, що підтверджується квитанціями.

Разом з тим, за подання позову до сплати підлягав судовий збір у розмірі 968,96 грн, а за подання апеляційної скарги 1 453,44 грн згідно Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи, що за наслідками судового розгляду позов задоволено, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн. ((968,96 грн + 1 453,44 грн)).

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 по справі № 440/12281/25 - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 - задовольнити .

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 2286/5 від 22.08.2025 в частині визнання прийнятими з порушенням Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювання рішень від 09.04.2025 №№78292676, 78291757, 78294384, 78293409, 78299974, 78298945, 78299501 державного реєстратора Виконавчого комітету Великобудищанської сільської ради Полтавської області Лисоконя Вадима Анатолійовича.

Зобов`язати Міністерство юстиції України вчинити дії по приведенню реєстрації рішень від 09.04.2025 №№78292676, 78291757, 78294384, 78293409, 78299974, 78298945, 78299501 державного реєстратора Виконавчого комітету Великобудищанської сільської ради Полтавської області Лисоконя Вадима Анатолійовича, у стан, що існував до вчинення реєстраційних дій на підставі наказу Міністерства юстиції України № 2286/5 від 22.08.2025.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (, вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Я.В. П`янова А.О. Бегунц