Справа № 640/35019/21
Суддя: Войтович І. І.
Дата ухвалення: 2026-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 року Справа № 640/35019/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження з дотриманням правил загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання протиправним та таким, що не відповідає актам вищої юридичної сили, рішення в частині, визнання протиправними дій, скасування рішення в частині,

в с т а н о в и в:

До суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та таким, що не відповідає актам вищої юридичної сили, положення пункту 3.1 протоколу Постійної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28.10.2021 № 68,

- визнати протиправними дії Постійної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо заборони на території міста Києва з 01.11.2021 користуватися послугами громадського транспорту без наявності негативного результату тестування або документа, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації,

- скасувати положення пункту 3.1 протоколу Постійної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28.10.2021 № 68.

Позиції сторін

Позивач вважає протиправним впроваджену відповідачем заборону користування громадським транспортом п. 3.1 протоколу Постійної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28.10.2021 № 68, із змінами від 02.11.2021 №70. Вказує, що з 01 листопада 2021 року зазнав дискримінації з боку Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), оскільки його було обмежено у праві на вільне користування громадським транспортом без наявності негативного результату тестування на COVID-19, яке необхідно проводити не більш ніж за 72 години до здійснення заходу. Через протиправну поведінку відповідача, позивач вимушений був відмовлятись у користуванні громадським транспортом, не міг дістатись до необхідного місця призначення, у зв`язку з чим довелось відмовлятись від певних заходів. Зауважив, що тимчасово не працює, доходів не отримує тому не може собі дозволити проводити тестування на COVID-19 кожні 72 години. Позивач відповідно втратив рівновагу, душевний спокій, пов`язаний із докладанням зусиль по відновленню порушених прав.

Також, позивач вказав про те, що транспорт по місту курсував фактично порожнім, що мало збитки для місцевого бюджету та свідчило про неефективне управління та безпідставне використання котів з бюджету. Підвищення вартості послуг громадського транспорту як спосіб підтримувати беззбиткову роботу громадського транспорту вважає безпідставним та необгрунтованим.

Вказуючи на повноваження Постійної комісії згідно пунктів 1, 9, 10 Типового положення про регіональну та місцеву комісію з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою КМУ від 17.06.2015 №409, пункту 2 Положення про Постійну комісію з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03.05.2017 №519, зауважуючи на положення ст. 30 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», останній не містись повноважень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування встановлювати заборону на користування громадським транспортом.

Наполягає на перевищенні відповідачем своїх повноважень прийнятим оскаржуваним пунктом протоколу, порушенні ст. 64 Конституції України, законодавства про охорону здоров`я, цивільного законодавства, про інформацію, надавши таким чином привілеї категорії населення, які можуть підтвердити свій стан здоров`я відповідним сертифікатом, своїми діями вчиняє порушення лікарської таємниці.

Відповідач вважає позовні вимоги необгрунтованими та безпідставними.

Зазначив, що в місті Києві на підставі оцінки епідемічних показників та з урахуванням протоколу позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 28 жовтня 2021 року № 42 у місті Києві було встановлено з 00:00 годин 01 листопада 2021 року «червоний» рівень епідемічної небезпеки поширення гострої респіраторної хвороби COVID- 19.

Оспорювані у даній справі обмеження були введені згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Покликаючись на частину сьому статті 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», статтю 32 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 33 Конституції України, статтю 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» обмежуючі протиепідемічні заходи можуть бути встановлені законом. Згідно статей 1, 5 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» органи місцевого самоврядування забезпечують проведення профілактичних та протиепідемічних заходів на територіях населених пунктів, з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій. Законодавством не встановлено вичерпного переліку повноважень органів місцевого самоврядування в сфер протиепідеміологічногочного захисту.

Безконтрольне переміщення громадян громадським транспортом сприяло поширенню COVID-19.

Враховуючи також частину другу статті 8 Європейської конвенції про права людини, вважає, що спірний протокол №68 не протирічить Конституції та іншим актам вищої юридичної сили.

Відповідач зауважив, що відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відповідно, обмеження, що визначені спірним підпунктом 3.1. пункту 3 протоколу № 68, не діють, тож предмет спору вважає відсутній.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2021 позовну заяву залишено без руху. Позивачем було надано суду додаткові пояснення з приводу порушених у вказаній ухвалі питань.

05.07.2022 Окружний адміністративний суд міста Києва своєю ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2021 клопотання позивача про забезпечення позову повернуто без розгляду.

14.07.2022 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу позивача задоволено та ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2021 року - скасовано, а заяву про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 640/35019/21 направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.08.2022 в задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову - відмовлено.

28.10.2022 відповідачем подано до суду відзив.

08.11.2022 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року - залишено без змін.

24.11.2022 позивачем подано відповідь на відзив.

30.11.2022 відповідачем подано заперечення.

01.10.2024 адміністративна справа надійшла до Київського окружного адміністративного суду для подальшого розгляду та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілена судді Войтович І.І.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.10.2024 адміністративну справи прийнято до провадження, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження одноособово суддею Войтович І.І.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 позову заяву залишено без розгляду у зв`язку з тим, що позивач чи його представник не прибув у судове засідання 05.11.2024 та 04.12.2024 без поважних причин, про причини неявки не повідомив.

Шостий апеляційний адміністративний суд 09.06.2025 своєю постановою апеляційну скаргу позивача задовольнив, ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 скасував, а справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.

13.06.2025 наведена вище адміністративна справа надійшла до Київського окружного адміністративного суду та відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду передана на розгляд судді Войтович І.І.

24.06.2025, ухвалою суду прийнято до провадження дану адміністративну справу, справу визначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

25.07.2025, ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 від 24.07.2025 про відвід судді Київського окружного адміністративного суду Войтович І. І. в адміністративній справі № 640/35019/21.

28.07.2025, ухвалою суду (суддя Колеснікова І.С.) в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді відмовлено.

31.07.2025, судом ухвалено перейти до розгляду адміністративної справи № 640/35019/21 за правилами загального позовного провадження, призначити підготовче засідання на 11 вересня 2025 року об 11:30 год.

26.08.2025 від відповідача надійшли додаткові пояснення до відзиву із доказами.

11.09.2025 позивачем подано заперечення на додаткові пояснення відповідача.

11.09.2025, в судовому засіданні, за участі позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Тимошенко О.С., у зв`язку із клопотанням позивача про ознайомлення із ухвалою судді Колеснікової І.С. про відмову в задоволенні відводу судді, суд порадившись на місці, ухвалив оголосити перерву в судовому засіданні.

Наступне судове засідання призначено на 13.10.2025 о 12:30 год., про що сторони у справі повідомлені належним чином.

13.10.2025, ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви позивача Якіменка В.П. від 07.10.2025 про відвід судді Київського окружного адміністративного суду Войтович І. І. в адміністративній справі № 640/35019/21.

14.10.2025, ухвалою суду (суддя Панченко Н.Д.) в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді відмовлено.

21.10.2025, ухвалою суду продовжено підготовчі дії у справі та призначено підготовче судове засідання на 26 листопада 2025 року о 10 год. 00 хв.

26.11.2025, в судовому засіданні, за участі представника відповідача Тимошенко О.С., суд, порадившись на місці, ухвалив задовольнити клопотання позивача та відкласти розгляд справи, про дату, час та місце наступного судового засідання сторін повідомити додатково.

Наступне судове засідання призначено на 14.01.2026 об 11:30 год., про що сторони у справі повідомлені належним чином.

12.01.2026 позивачем подано до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Судове засідання призначене на 14.01.2026 об 11:30 знято з розгляду у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Войтовича І.І.

Наступне судове засідання призначено на 09.02.2026 о 10:30 год., про що сторони у справі повідомлені належним чином.

Судове засідання призначене на 09.02.2026 о 10:30 год. знято з розгляду у зв`язку з участю судді Войтовича І.І. в навчальних курсах з підвищення кваліфікації.

Наступне судове засідання призначено на 11.03.2026 о 09:30 год., про що сторони у справі повідомлені належним чином.

11.03.2026 представник відповідача в поданій заяві просив здійснювати розгляд справи без його участі.

Ухвалою суду від 11.03.2026 закрито підготовче провадження та постановлено здійснювати розгляд справи у порядку письмового провадження без повідомлення та виклику сторін.

Встановлені судом обставини

09 грудня 2020 р. Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

На підставі оцінки епідемічних показників та з урахуванням протоколу позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 28 жовтня 2021 року № 42 у місті Києві встановлено з 00:00 годин 01 листопада 2021 року «червоний» рівень епідемічної небезпеки поширення гострої респіраторної хвороби COVID, 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Так, підпунктом 3.1. пункту 3 протоколу Постійної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого органу, Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації від 28 жовтня 2021 року № 68 (далі - Протокол № 68), з урахуванням змін внесених протоколом №70 від 02 листопада 2021 року з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на території міста Києва у період з 00:00 годин 01 листопада 2021 року до окремого рішення вирішено заборонити перевезення пасажирів (крім осіб, які не досягли 18 років) громадським транспортом (автомобільним, електричним, у тому числі метрополітеном) без наявності у них негативного результату тестування на COVID-19 методом полімеразної ланцюгової реакції або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу SARS-CoV-2, яке проведене не більш як за 72 години до дня поїздки; або документа, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації; або документа, що підтверджує отримання однієї дози дводозної вакцини; або міжнародного, внутрішнього сертифіката чи іноземного сертифіката, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовті сертифікати) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелені сертифікати), які включені Всесвітньою організацією охорони здоров`я до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, негативний результат тестування методом полімеразної ланцюгової реакції або одужання особи від зазначеної хвороби, чинність якого підтверджена за допомогою Єдиного державного вебпорталу електронних послуг, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія).

Не погоджуючись із діями Постійної комісії, пунктом 3.1 протоколу Постійної комісії від 28.10.2021 № 68 щодо заборони в м. Києві вільно користуватись транспортом з 2 листопада 2021 року, позивач звернувся до суду із позовом за захистом порушених прав та інтересів.

Відповідно, предметом спору у справі є дії Постійної комісії по прийняттю пункту 3.1 протоколу Постійної комісії від 28.10.2021 № 68, які підлягають перевірці судом на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) з дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначені в ч. 3 даної статті кодексу.

Застосовано судом норми права та висновки суду

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини 1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зокрема, в силу частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

За частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частина 3 статті 3 КАС України).

За статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Зазначене узгоджується із пунктом 4 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - право вільного пересування в певних місцевостях може підлягати обмеженням, що встановлено законом і виправдано суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон 1382-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Частиною першою статті 2 Закону 1382-IV встановлено: громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

За змістом частини 1 статті 4 Закону 1382-ІV, законодавство про свободу пересування та вільний вибір місця проживання складається з Конституції України, цього Закону, інших законів та міжнародних договорів України.

Відповідно до абзацу 7 статті 12 Закону 1382-ІV свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено на окремих територіях і в населених пунктах, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності.

Таким чином, з аналізу наведених норм вбачається, що кожен, хто на законних підставах перебуває на території України, має право на вільне пересування по території України. У виняткових випадках це право може бути обмежено на підставах, що визначені законами.

Закон 1382-IV встановлює випадки обмеження свободи пересування, а саме: пересування відповідно до цього закону може бути обмежено на окремих територіях і в населених пунктах, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності та на тимчасово окупованих територіях.

Відповідно до положень статті 4 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року № 2801-XII (далі також Закон № 2801-XII, у відповідній редакції) основними принципами охорони здоров`я в Україні є, зокрема, гуманістична спрямованість, забезпечення пріоритету загальнолюдських цінностей над класовими, національними, груповими або індивідуальними інтересами.

Згідно приписів статті 5 Закону України "Про Основи законодавства України про охорону здоров`я" охорона здоров`я - загальний обов`язок суспільства та держави.

Державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно статті 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» від 24 лютого 1994 року № 4004-XII (далі також Закон № 4004-XII) Кабінет Міністрів України відповідно до закону встановлює карантинно-обмежувальні заходи на території виникнення і поширення інфекційних хвороб та уражень людей.

У разі виникнення чи загрози виникнення або поширення особливо небезпечних і небезпечних інфекційних хвороб, масових неінфекційних захворювань (отруєнь), радіаційних уражень населення органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування за поданням відповідних головних державних санітарних лікарів у межах своїх повноважень можуть запроваджувати у встановленому законом порядку на відповідних територіях чи об`єктах особливі умови та режими праці, навчання, пересування і перевезення, спрямовані на запобігання та ліквідацію цих захворювань та уражень.

Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації зобов`язані забезпечувати своєчасне проведення масових профілактичних щеплень, дезінфекційних, дезінсекційних, дератизаційних, інших необхідних санітарних і протиепідемічних заходів.

У разі загрози виникнення або поширення особливо небезпечних і небезпечних інфекційних хвороб, масових неінфекційних захворювань (отруєнь) або радіаційних уражень відповідними головними державними санітарними лікарями на окремих територіях можуть запроваджуватися позачергові профілактичні щеплення, інші санітарні заходи відповідно до закону.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III (далі також Закон № 1645-III, у відповідній редакції) карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Так, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2020 року 93-р "Про заходи щодо запобігання занесенню і поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", зокрема, установлено режим підвищеної готовності єдиної державної системи цивільного захисту для запобігання виникненню надзвичайної ситуації державного рівня внаслідок можливого поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Затверджено Національний план протиепідемічних заходів щодо запобігання занесенню і поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на 2020 рік.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 р., установлено з 12 березня 2020 р. до 24 квітня 2020 р. на всій території України карантин, та введено ряд обмежувальних заходів.

Указом Президента України від 13 березня 2020 року 87/2020 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV -2" (додається, підпункт 3 пункту 1 - для службового користування).

Преамбулою вказаного рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року занотовано: розглянувши інформацію про епідемічну ситуацію у зв`язку з поширенням територією України та країн світу гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), Рада національної безпеки і оборони України відзначає, що за висновками Всесвітньої організації охорони здоров`я розповсюдження COVID-19 у країнах світу набуло статусу пандемії, епідемічна ситуація в Україні набула надзвичайно загрозливого характеру, та з метою запобігання негативному розвитку епідемічної ситуації та забезпечення додержання статті 49 Конституції України Радою національної безпеки і оборони України, також було введено ряд обмежувальних заходів, в тому числі, щодо переміщення осіб через державний кордон України.

Постановою Кабінету Міністрів України 338-р від 25 березня 2020 року, з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до статті 14 та частини другої статті 78 Кодексу цивільного захисту України установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 24 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 р. до 22 червня 2020 р. із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 28 лютого 2021 р. на території України карантин, продовживши дію карантину.

За пунктом 2 даної постанови на території України на період дії карантину запроваджуються обмежувальні протиепідемічні заходи, а саме забороняється, серед іншого

- перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

- здійснення регулярних та нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом, зокрема перевезень пасажирів на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, в електричному (трамвай, тролейбус), залізничному транспорті, у міському, приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні, в кількості більшій, ніж кількість місць для сидіння, що передбачена технічною характеристикою транспортного засобу і визначена в реєстраційних документах на такий транспортний засіб.

Перевізник несе відповідальність за забезпечення водіїв засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, та здійснює контроль за використанням засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, пасажирами під час перевезення, у тому числі виготовлених самостійно.

Вказану постанову доповнено підпунктом 11 згідно з Постановою КМУ № 154 від 24.02.2021; в редакції постанови КМУ № 230 від 22.03.2021.

Згідно підпункту 11 пункту 3-5 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», на території регіонів, на яких установлений «червоний» рівень епідемічної небезпеки, додатково до обмежувальних протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, за окремим рішенням регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій - здійснення регулярних та нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним та залізничним транспортом у межах відповідних регіонів, крім транзитних перевезень та перевезень:

легковими автомобілями, кількість пасажирів, включаючи водія, в яких не більше п`яти осіб без урахування дітей віком до 14 років;

службовими та/або орендованими автомобільними транспортними засобами підприємств, закладів та установ у межах кількості місць для сидіння і виключно за маршрутами руху, про які поінформовано не менше ніж за два дні органи Національної поліції;

пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні за наявності у них негативного результату тестування на COVID-19 методом полімеразної ланцюгової реакції або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу SARS-CoV-2, яке проведено не більш як за 72 години до дня поїздки, або документа, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації, чи міжнародного, внутрішнього сертифіката або іноземного сертифіката, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою однодозної вакцини або двома дозами дводозної вакцини (зелені сертифікати), які включені Всесвітньою організацією охорони здоров`я до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, негативний результат тестування методом полімеразної ланцюгової реакції або одужання особи від зазначеної хвороби, чинність якого підтверджена за допомогою Єдиного державного вебпорталу електронних послуг, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія).

Пунктом 29 постанови Кабінету Міністрів України №1236 рекомендовано органам місцевого самоврядування:

-розробити (скорегувати) маршрути руху громадського транспорту з урахуванням змінених графіків роботи підприємств, установ, організацій для забезпечення створення можливості переміщення працівників на роботу (з роботи);

-забезпечити виявлення осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення, які залишилися проживати в зоні надзвичайної ситуації або можливого ураження, та організацію супроводження таких осіб відповідно до Порядку виявлення осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення, які проживають у зоні надзвичайної ситуації або можливого ураження, та організації їх супроводження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2018 р. № 282.

Пунктом 33 даної постанови рекомендовано органам місцевого самоврядування забезпечити виділення додаткових транспортних засобів з метою зменшення скупчення осіб у громадському транспорті у години пікового навантаження.

Згідно статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі також Закон № 280/97-ВР, у відповідній редакції) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

За пунктом «а» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема: управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню (п.1); затвердження маршрутів і графіків руху, правил користування міським пасажирським транспортом незалежно від форм власності, узгодження цих питань стосовно транзитного пасажирського транспорту у випадках, передбачених законодавством (п. 10).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» органи місцевого самоврядування у сфері захисту населення від інфекційних хвороб:

забезпечують проведення профілактичних і протиепідемічних заходів на територіях населених пунктів, у місцях масового відпочинку населення та рекреаційних зонах, а також робіт по ліквідації епідемій та спалахів інфекційних хвороб і вирішують питання фінансового та матеріально-технічного забезпечення цих заходів і робіт;

здійснюють комплексні заходи, спрямовані на ліквідацію епідемій, спалахів інфекційних хвороб та їх наслідків;

забезпечують участь у боротьбі з інфекційними хворобами закладів та установ охорони здоров`я усіх форм власності, а також вдосконалення мережі спеціалізованих закладів та установ охорони здоров`я, діяльність яких пов`язана із захистом населення від інфекційних хвороб;

забезпечують доступність і безоплатність надання медичної допомоги хворим на інфекційні хвороби у державних і комунальних закладах охорони здоров`я;

забезпечують відповідно до законодавства громадян пільгових категорій лікарськими засобами та виробами медичного призначення для лікування і профілактики інфекційних хвороб;

вирішують інші питання у межах повноважень, визначених законом.

Згідно статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Повноваження місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в умовах карантину визначено ст. 30 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

На територіях, де встановлено карантин, місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування надається право: залучати підприємства, установи, організації незалежно від форм власності до виконання заходів з локалізації та ліквідації епідемії чи спалаху інфекційної хвороби; залучати для тимчасового використання транспортні засоби, будівлі, споруди, обладнання, інше майно підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, необхідне для здійснення профілактичних і протиепідемічних заходів, із наступним повним відшкодуванням у встановленому законом порядку його вартості або витрат, пов`язаних з його використанням; установлювати особливий режим в`їзду, виїзду на території карантину та окремих адміністративно-територіальних одиниць громадян і транспортних засобів, а у разі необхідності - проводити санітарний огляд речей, багажу, транспортних засобів та вантажів; запроваджувати більш жорсткі, ніж встановлені нормативно-правовими актами, вимоги щодо якості, умов виробництва, виготовлення та реалізації продуктів харчування, режиму обробки та якості питної води; установлювати особливий порядок проведення профілактичних і протиепідемічних, у тому числі дезінфекційних, та інших заходів; створювати на в`їздах, виїздах на території карантину та окремих адміністративно-територіальних одиниць, що знаходяться на території карантину, контрольно-пропускні пункти, залучати в установленому порядку для роботи в цих пунктах військовослужбовців, працівників, матеріально-технічні та транспортні засоби підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, частин та підрозділів центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку.

За статтею 32 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» обмежувальні протиепідемічні заходи встановлюються місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування за поданням відповідного головного державного санітарного лікаря у разі, коли в окремому населеному пункті, у дитячому виховному, навчальному чи оздоровчому закладі виник спалах інфекційної хвороби або склалася неблагополучна епідемічна ситуація, що загрожує поширенням інфекційних хвороб. Обмеженням підлягають ті види господарської та іншої діяльності, що можуть сприяти поширенню інфекційних хвороб.

Види і тривалість обмежувальних протиепідемічних заходів встановлюються залежно від особливостей перебігу інфекційної хвороби, стану епідемічної ситуації та обставин, що на неї впливають.

З вищенаведених норм вбачається надання місцевим органам виконавчої влади і органів місцевого самоврядування можливості запровадження на відповідних територіях чи об`єктах особливих умов пересування і перевезення.

Постановою Кабінету Міністрів від 17.06.2015 №409 затверджено Типове положення про регіональну та місцеву комісію з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій, відповідно до пункту 1 Типового положення, Комісія з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій (далі - комісія) є постійно діючим органом, який утворюється Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, Київською та Севастопольською міською держадміністрацією (далі - регіональна комісія), райдержадміністрацією, виконавчим органом міської ради, районною у місті та селищною радою (далі - місцева комісія) для координації діяльності райдержадміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, пов`язаної із забезпеченням техногенно-екологічної безпеки, захисту населення і територій від наслідків надзвичайних ситуацій, запобігання виникненню надзвичайних ситуацій і реагування на них.

Комісія у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, а також указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, рішеннями Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, цим Положенням, а місцева комісія також рішеннями регіональної комісії (пункт 2 Типового положення).

Згідно пункту 4 Типового положення Комісія відповідно до покладених на неї завдань 1) у режимі повсякденної діяльності здійснює координацію діяльності органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо розроблення і виконання цільових і науково-технічних програм, здійснення заходів у сфері цивільного захисту та техногенно-екологічної безпеки; 2) у режимі підвищеної готовності: здійснює заходи щодо активізації роботи з проведення спостереження та контролю за станом навколишнього природного середовища, перебігом епідемій і спалахами інфекційних захворювань, масовими харчовими отруєннями населення, обстановкою на потенційно небезпечних об`єктах і прилеглих до них територіях, прогнозування можливості виникнення надзвичайної ситуації та її масштабів; організовує розроблення плану комплексних заходів щодо захисту населення і територій у разі виникнення надзвичайної ситуації, забезпечення сталого функціонування господарських об`єктів; забезпечує координацію заходів щодо запобігання виникненню надзвичайної ситуації регіонального і місцевого рівня; 3) у режимі надзвичайної ситуації: забезпечує координацію, організацію робіт та взаємодію органів управління, сил та засобів територіальної підсистеми єдиної державної системи цивільного захисту, а також громадських організацій щодо надання допомоги населенню, що постраждало внаслідок виникнення надзвичайної ситуації; організовує роботу з локалізації або ліквідації надзвичайної ситуації регіонального та місцевого рівня; залучає до виконання робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації необхідні рятувальні, транспортні, будівельні, медичні та інші формування з використанням наявних матеріально-технічних, продовольчих та інших ресурсів і запасів; вживає заходів, необхідних для проведення аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт у небезпечних районах; забезпечує здійснення заходів щодо соціального захисту населення, що постраждало внаслідок виникнення надзвичайної ситуації; встановлює межі зони, на якій виникла надзвичайна ситуація, та організовує визначення розміру шкоди, заподіяної суб`єктам господарювання і населенню внаслідок виникнення надзвичайної ситуації регіонального та місцевого рівня; організовує здійснення постійного контролю за станом навколишнього природного середовища на території, що зазнала впливу надзвичайної ситуації, обстановкою на аварійних об`єктах і прилеглих до них територіях; приймає рішення щодо попередньої класифікації надзвичайної ситуації за видом, класифікаційними ознаками та рівнем, забезпечує своєчасне подання до ДСНС зазначених матеріалів.

За пунктами 9 та 10 Типового положення Комісія проводить засідання в разі потреби, але не менше одного разу на три місяці згідно з планом роботи комісії, який затверджується її головою. У разі загрози або виникнення надзвичайної ситуації, яка потребує вжиття невідкладних заходів, засідання комісії проводиться невідкладно.

Рішення комісії приймаються колегіально більш як двома третинами складу комісії. Член комісії, який не підтримує пропозиції та рекомендації, прийняті комісією, може викласти у письмовій формі свою окрему думку, що додається до протоколу засідання.

Рішення комісії оформляється протоколом, який підписується головою та відповідальним секретарем комісії.

Рішення комісії, прийняті у межах її повноважень, є обов`язковими для виконання органами державної влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, розташованими на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03.05.2017 №519 (зі змінами) затверджено Положення про Постійну комісію з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі Положення про Постійну комісію, у відповідній редакції).

Положення про Постійну комісію узгоджується із постановою КМУ від 17.06.2015 №409.

Позивач щодо повноважності складу комісії, її утворення зауважень не виклав, у зв`язку із чим останнє не досліджується судом включно за наявності визначеного предмету спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 № 530-ІХ, серед інших заходів передбачено адміністративну та кримінальну відповідальність за порушення карантину, правил та норм, встановлених для запобігання епідемічним та іншим інфекційним захворюванням і боротьби з ними.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Як встановлено судом, на підставі оцінки епідемічних показників та з урахуванням протоколу позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 28 жовтня 2021 року № 42 у місті Києві встановлено з 00:00 годин 01 листопада 2021 року «червоний» рівень епідемічної небезпеки поширення гострої респіраторної хвороби COVID, 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Враховуючи зазначену вище постанову КМУ №1236, встановлений «червоний» рівень епідемічної небезпеки з поширення гострої респіраторної хвороби COVID, 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підпунктом 3.1. пункту 3 протоколу Постійної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого органу, Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації від 28 жовтня 2021 року № 68, з урахуванням змін внесених протоколом №70 від 02 листопада 2021 року вирішено, що з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на території міста Києва у період з 00:00 годин 01 листопада 2021 року до окремого рішення заборонено перевезення пасажирів (крім осіб, які не досягли 18 років) громадським транспортом (автомобільним, електричним, у тому числі метрополітеном) без наявності у них негативного результату тестування на COVID-19 методом полімеразної ланцюгової реакції або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу SARS-CoV-2, яке проведене не більш як за 72 години до дня поїздки; або документа, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації; або документа, що підтверджує отримання однієї дози дводозної вакцини; або міжнародного, внутрішнього сертифіката чи іноземного сертифіката, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовті сертифікати) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелені сертифікати), які включені Всесвітньою організацією охорони здоров`я до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, негативний результат тестування методом полімеразної ланцюгової реакції або одужання особи від зазначеної хвороби, чинність якого підтверджена за допомогою Єдиного державного вебпорталу електронних послуг, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія).

Згідно частин 1, 2 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина 2 статті 3 Конституції України).

Тобто, Держава не тільки зобов`язана проголошувати, декларувати у конституції й інших законах права і свободи, але й дбати, піклуватись про їхню здійсненність, можливість реалізації. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

За статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладено на державу позитивний обов`язок вживати необхідних заходів для захисту життя осіб, які перебувають під її юрисдикцією. Цей обов`язок складається із двох елементів: запровадження нормативно-правової бази і вжиття практичних превентивних заходів.

Стаття 8 Конвенції передбачає захист від свавільного втручання держави у приватне життя особи та містить перелік випадків, коли таке втручання можливе: втручання здійснюється згідно із законом; є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни; для запобігання заворушенням чи злочинам; для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Суд вважає необхідним зазначити, що оспорюваним пунктом 3.1 Протоколу №68 з урахуванням Протоколу №70 від 02.11.2011 не обмежувалось право позивача у користуванні з 02.11.2021 громадським транспортом в м. Києві.

Вказаним пунктом органом місцевого самоврядування вчинялись заходи щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, убезпечення безпеки громадян, які пересувались громадським транспортом.

Відповідно заборонялось перевезення тих пасажирів, які не мали належного сертифікату з проведення тестування на COVID-19 не більш як за 72 години до дня поїздки, або відсутності документів, які містять відомості про належне вакцинування, або чинних «жовтих» сертифікатів, статус яких підтверджувався через мобільний додаток Порталу Дія (Дія).

Не проходження вакцинування позивачем, отримання ним відповідного сертифікату через фінансову неспроможність чи не згоду із покладеними чинними нормативно-правовими актами обов`язками, не може свідчити про дискримінаційні дії з боку відповідача, оскільки діючим законодавством на час надзвичайної ситуації людина, громадянин локаційно, за місцем свого проживання, мав вжити відповідні дії та заходи для запобігання поширенню хвороби спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2. В свою чергу, відмова від такого вакцинування несла певні ризики не лише для самої людини, але й для оточуючих. У зв`язку з чим, окрім обмежень в пересуванні було покладено обов`язок громадянина в самоізоляції в разі захворювання на COVID-19 задля убезпечення здоров`я інших громадян, людей міста, так і збереження здоров`я інфекційно хворого.

Суд зазначає, що за змістом пункту «б» частини першої статті 10 Закону №2801-XII громадяни зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення.

Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (друге речення частини другої статті 30 Закону №2801-XII).

Слід вказати, що наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року №521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року №133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19.

Вакцинація проти COVID-19 в Україні розпочалася 24 лютого 2021 року вакциною «AstraZeneca». Згодом почали застосовувати інші вакцини: «CoronaVac» (з 13 квітня), «Pfizer» (з 19 квітня), «Moderna» (з 20 липня).

Необхідно зазначити, що обставини COVID-19 зумовили вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Та, така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною.

Європейський суд з прав людини висловлював думку, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (параграф 33, 36 рішення у справі «Соломахін проти України» від 15 березня 2012 року, заява № 24429/03).

Зазначене судом вказує на відсутність втручання відповідача у приватне життя позивача діями та спірним пунктом протоколу та спростовує доводи щодо порушень відповідачем законодавства про охорону здоров`я, про інформацію.

Також, в даній справі судом не встановлено вихід Постійної Комісії за межі визначених їй законодавством повноважень та обов`язків, покладених ст. 19 Конституцією України, передбачені чинним означеним вище законодавством, постановами КМУ, Положенням №519, враховуючи обставини зафіксованого у місті Києві з 00:00 годин 01 листопада 2021 року «червоний» рівень епідемічної небезпеки поширення гострої респіраторної хвороби COVID, 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та безпосереднього обов`язку органів державної влади забезпечити життя та здоров`я людини та громадянина в умовах надзвичайної ситуації.

Щодо тверджень позивача про необґрунтоване підвищення оплати проїзду в м. Києві під час застосування карантинних обмежень, суд зазначає, що дане твердження не охоплюються предметом розгляду у справі, заявлене не розглядалось та відповідно не вирішувалось Постійною комісією згідно спірної постанови, зокрема оспорюваним позивачем пунктом 3.1.

Суд вважає необхідним також зазначити, що відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відтак, обмеження, що визначені оспорюваним підпунктом 3.1. пункту 3 протоколу Постійної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28 жовтня 2021 року № 68, враховуючи внесені зміни протоколом №70 від 02 листопада 2021 року, на час вирішення спору вже не діють.

Суд враховує, що позивач підтримує заявлені ним вимоги, та враховуючи вищезазначене та встановлене судом, визначений позивачем спосіб захисту порушеного права заявлений ним станом на сьогодні не можливий до реалізації.

Суд вказує, що у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 статті 5 КАС України.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

Відтак, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, позаяк підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод. Однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Вказана позиція узгоджується із правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі №826/5982/18.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини першої та частини другої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 74 КАС України).

Відповідно до статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абзац другий частини другої статті 77 КАС України).

Згідно частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Підстави для розподілу витрат у суду відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.