Справа № 640/3989/22
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2026-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 березня 2026 року

м. Київ

справа № 640/3989/22

адміністративне провадження № К/990/9840/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Одеської митниці на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі №640/3989/22 за позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці про визнання протиправними та скасування наказів,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської митниці, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ №557-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 " від 22 грудня 2021 року в.о. начальника Одеської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України в частині припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника оперативного відділу №1 управління боротьби з контрабандою та порушенням митних правил Одеської митниці;

- визнати протиправним та скасувати наказ №624-о від 30 грудня 2021 року "Про внесення змін до наказу Одеської митниці від 22 грудня 2021 року №557-о" в.о. начальника Одеської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України в частині припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника оперативного відділу №1 управління боротьби з контрабандою та порушенням митних правил Одеської митниці;

- визнати протиправним та скасувати наказ №20-о від 10 січня 2022 року "Про внесення змін до наказу Одеської митниці від 22 грудня 2021 року №557-о" в.о. начальника Одеської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України в частині припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу - начальника оперативного відділу №1 управління боротьби з контрабандою та порушенням митних правил Одеської митниці;

- поновити позивача на посаді заступника начальника управління - начальника оперативного відділу №1 управління боротьби з контрабандою та порушенням митних правил Одеської митниці;

- стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 10 січня 2022 року по день фактичного поновлення на службі в Одеській митниці як відокремленому підрозділі Державної митної служби України.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року, позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Одеської митниці від 22 грудня 2021 року №557-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ".

Визнано протиправним та скасовано наказ Одеської митниці від 30 грудня 2021 року №624-о "Про внесення змін до наказу Одеської митниці від 22 грудня 2021 року №557-о".

Визнано протиправним та скасовано наказ Одеської митниці від 10 січня 2022 року №20-о "Про внесення змін до наказу Одеської митниці від 22 грудня 2021 року №557-о".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника оперативного відділу №1 управління боротьби з контрабандою та порушенням митних правил Одеської митниці з 11 січня 2022 року.

Стягнуто з Одеської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 891 637,55 грн. (один мільйон вісімсот дев`яносто одна тисяча шістсот тридцять сім гривень 55 копійок).

Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника оперативного відділу №1 управління боротьби з контрабандою та порушенням митних правил Одеської митниці з 11 січня 2022 року.

Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Одеської митниці на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

04 березня 2026 року до Верховного Суду через підсистему "Електронний суд" надійшла касаційна скарга Одеської митниці на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі №640/3989/22. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зокрема, скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що у цій справі суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, застосував пункт 2 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі №2140/1369/18 та від 16 жовтня 2020 року у справі №489/548/17.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження є застосування судом норми права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду, за умови подібності правовідносин.

Верховний Суд зазначає, що при касаційному оскарженні з цієї підстави скаржник повинен навести: норму матеріального права, яку, на його думку, суд застосував неправильно; постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо застосування цієї ж норми; висновок суду у справі, що оскаржується, який суперечить відповідному висновку Верховного Суду; а також обґрунтувати подібність правовідносин.

Разом із тим аналіз постанов Верховного Суду, на які посилається скаржник, не дає підстав для висновку про наявність подібних правовідносин.

Так, у справі №2140/1369/18 позивач, призначений на посаду державної служби категорії «Б» за результатами конкурсу, обґрунтовував позов тим, що встановлення йому випробувального строку є протиправним, оскільки, на його думку, за відсутності у Законі України «Про державну службу» спеціального регулювання щодо випадків, коли випробування не встановлюється, підлягають застосуванню положення статті 26 Кодексу законів про працю України, якими передбачено заборону встановлення випробування, зокрема, для осіб, які пройшли конкурс.

Отже, у межах цієї справи Верховний Суд досліджував питання співвідношення норм трудового законодавства та спеціального законодавства про державну службу, а також правомірності встановлення випробувального строку переможцю конкурсу, при цьому висновок щодо результатів проходження випробування формувався на підставі матеріалів оцінювання службової діяльності позивача.

У справі №489/548/17 спір виник щодо проходження державної служби на посаді категорії «В» та стосувався, крім іншого, правомірності продовження випробувального строку у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю позивача. У цій справі Верховний Суд виходив із правомірності продовження випробування та з того, що рішення про невідповідність займаній посаді прийнято за наслідками оцінки виконання службових обов`язків, здійсненої за участю комісії, при наявності відповідного негативного висновку.

Натомість у справі №640/3989/22, судове рішення в якій оскаржується, спір не стосується ані правомірності встановлення випробувального строку переможцю конкурсу, ані продовження такого строку у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, ані правових наслідків проходження служби на посаді іншої категорії. Позивача у цій справі було призначено у порядку переведення на посаду заступника начальника управління - начальника оперативного відділу №1 Одеської митниці, тобто на посаду категорії «Б», і предметом перевірки суду були дотримання відповідачем вимог закону при прийнятті рішення про припинення державної служби, належність мотивування цього рішення та відповідність наведених у ньому підстав вимогам Закону №889-VIII.

Таким чином, хоча у всіх трьох справах застосовано пункт 2 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, правовідносини у них не є подібними, оскільки:

у справі №2140/1369/18 Верховний Суд вирішував питання про правомірність встановлення випробування переможцю конкурсу на посаду категорії «Б» та про співвідношення Закону №889-VIII і КЗпП України;

у справі №489/548/17 - питання про правомірність продовження випробувального строку, проходження служби на посаді категорії «В», а також оцінювання результатів роботи за участю комісії;

у справі №640/3989/22 - питання про відповідність вимогам закону рішення суб`єкта призначення щодо звільнення особи, призначеної у порядку переведення на посаду категорії «Б», за наведеними у такому рішенні мотивами та підставами.

Отже, сам по собі збіг норми матеріального права, на яку посилається скаржник, не свідчить про подібність правовідносин.

За таких обставин посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі №2140/1369/18 та від 16 жовтня 2020 року у справі №489/548/17 не підтверджує наявності підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також у тексті касаційної скарги скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм статті 235 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 34- 36, 83 Закону України "Про державну службу" саме у подібних правовідносинах, де йдеться про строковий контракт, який закінчився під час вимушеного прогулу, а також за відсутності доказів або правових підстав вважати, що такий контракт підлягав би обов`язковій чи гарантованій пролонгації.

Так, пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.

Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку скаржника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Натомість наведене скаржником обґрунтування таким вимогам не відповідає.

Хоча скаржник і формально визначає норми права, застосування яких, на його думку, потребує висновку Верховного Суду, однак наведені доводи не містять належного обґрунтування того, у чому саме полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 235 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 34- 36, 83 Закону України "Про державну службу".

Скаржник фактично обмежується описом обставин цієї справи, зокрема щодо строкового характеру контракту, спливу строку його дії під час вимушеного прогулу та відсутності підстав для його пролонгації, і на підставі цього висловлює незгоду з визначеним судами періодом стягнення середнього заробітку. Водночас такі доводи стосуються оцінки встановлених судами фактичних обставин та застосування норм права до конкретної ситуації, а не свідчать про наявність правової проблеми, яка потребує вирішення на рівні формування єдиної правозастосовчої практики.

Крім того, касаційна скарга не містить обґрунтування існування правової невизначеності, колізії норм права або різних підходів у судовій практиці щодо застосування зазначених норм, а також не доводить необхідності їх тлумачення Верховним Судом.

Таким чином, доводи скаржника зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій та до спроби переоцінки обставин справи, що виходить за межі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Інших підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, скаржником не зазначено.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд звертає увагу скаржника, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню як така, що не містить належно обґрунтованих підстав касаційного оскарження.

Зважаючи на те, що касаційну скаргу повернуто, Суд не вирішує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Одеської митниці на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі №640/3989/22 за позовом ОСОБА_1 до Одеської митниця про визнання протиправними та скасування наказів - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС "Електронний кабінет" (у разі його відсутності - засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

Суддя О.В. Кашпур