Справа № 500/5567/24
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2026-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року

м. Київ

справа № 500/5567/24

адміністративне провадження № К/990/1432/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - І. В. Желєзного,

суддів - Білак М. В., Мельник-Томенко Ж. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року (суддя Баб`юк П. М.) і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року (головуючого судді Сеника Р. П., суддів Іщук Л. П., Судової-Хомюк Н. М.) у справі № 500/5567/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст обставин справи і рішень судів попередніх інстанцій

1. 13 вересня 2024 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивачка, скаржниця) до Міністерства закордонних справ України (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства закордонних справ України від 29 квітня 2024 року № 1580-ос «Про відкликання ОСОБА_1 »;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства закордонних справ України від14 серпня 2024 року №2269-ос «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді консула Консульства України в Порту;

- стягнути з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 15 серпня 2024 року по дату фактичного поновлення на посаді;

- стягнути з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 500000,00 грн завданої моральної шкоди.

2. Тернопільський окружний адміністративний суд ухвалою від 18 вересня 2024 року позовну заяву залишив без руху та надав позивачці десятиденний строк з моменту її отримання для усунення недоліків позовної заяви шляхом:

- сплати судового збору у встановленому законом розмірі на належний рахунок та подання до суду належних доказів такої сплати у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.;

- подання до суду заяви про поновлення строку на звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства закордонних справ України від 29 квітня 2024 року № 1580-ос «Про відкликання ОСОБА_1 ».

3. Залишаючи позовну заяву без руху за цих підстав, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка із позовною вимогою про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства закордонних справ України від 29 квітня 2024 року № 1580-ос «Про відкликання ОСОБА_1 » звернулася до суду 13 вересня 2024 року, тобто з порушенням місячного строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

4. На виконання зазначеної вище ухвали, 30 вересня 2024 року до Тернопільського окружного адміністративного суду від позивачки надійшли: клопотання про долучення до матеріалів справи квитанції № 2754-4637-6561-3559 від 25 вересня 2024 року про сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн, та заява про поновлення строку на звернення до адміністративного суду від 27 вересня 2024 року.

5. На обґрунтування поважності причин пропуску строку на звернення до суду щодо визнання протиправним та скасування наказу Міністерства закордонних справ України від 29 квітня 2024 року № 1580-ос «Про відкликання ОСОБА_1 » у передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України місячний строк позивачка вказує на такі поважні причини як: тривалий розлад здоров`я та перебування на лікарняному у відповідний період часу; вплив тяжких змін у життєвих та професійних стосунках позивачки, спричинених необхідністю у терміновому порядку організовувати переїзд із Португальської Республіки до України в ситуації, коли позивачка не могла спланувати та організувати це завчасно (оскільки була відкликана в Україну достроково, за один рік до завершення граничного строку, встановленого частиною першою статті 18 Закону України «Про дипломатичну службу», без наявності при цьому підстав для дострокового відкликання, передбачених статтею 19 цього Закону) та необхідністю піклуватися про сина із порушенням розвитку, який потребує постійної підтримки та опіки.

6. Позивачка також посилалась на те, що накази відповідача від 29 квітня 2024 року № 1580-ос «Про відкликання ОСОБА_1 » та від14 серпня 2024 року № 2269-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » є складовими одного й того самого триваючого правопорушення з боку відповідача, яке полягає у незаконному та протиправному звільненні позивачки з посади консула Консульства України в Порту в Португальській Республіці.

7. Тернопільський окружний адміністративний суд ухвалою від 07 жовтня 2024 року визнав неповажними причини пропуску строку звернення до суду з позовною вимогою про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства закордонних справ України від 29 квітня 2024 року № 1580-ос «Про відкликання ОСОБА_1 », указані у заяві позивачки від 27 вересня 2024 року. Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства закордонних справ України від 29 квітня 2024 року № 1580-ос «Про відкликання ОСОБА_1 », повернув позивачці у зв`язку з пропуском строку звернення до суду без поважних причин.

8. Повертаючи позовну заяву у зазначеній частині, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено існування реальних перешкод самостійно чи через представника звернутись до суду у встановлений процесуальним законом строк.

9. Так, позивачкою надано до суду першої інстанції медичні декларації від 24 квітня 2024 року та від 03 червня 2024 року з яких слідує, що з 24 квітня 2024 року по 07 травня 2024 року та з 03 червня 2024 року по 27 червня 2024 року була непрацездатною та перебувала на лікарняному.

10. Суд першої інстанції погодився із позивачкою, що у вказаний період остання не мала можливості звернутися до суду.

11. Поряд із цим, суд критично оцінив посилання позивачки на клінічну довідку від 27 червня 2024 року у якій зазначено, що попри деякі покращення стану хворої, станом на зараз симптоматика зберігається, наявні фази стресу, тривоги і безсоння, спостерігається розлад адаптації, оскільки наведені обставини не можна вважати поважними та такими, що перешкоджали б позивачці своєчасному зверненню до суду за захистом свого порушеного права.

12. Суд першої інстанції також критично оцінив покликання позивачки на те, що при поверненні до України, вона та її син ІНФОРМАЦІЯ_1 , захворіли у Німеччині на гостре інфекційне захворювання, через що не мали можливості повернутися в Україну у липні-серпні 2024 року, що підтверджується медичною довідкою від 22 липня 2024 року, оскільки у вказаній довідці зазначено лиш те, що через гостре інфекційне захворювання родина ОСОБА_2 (сина позивачки) наразі не має можливості повернутися додому. Також вказана довідка не містить відомостей про тривалість лікування.

13. Водночас, у наданих довідках відсутні посилання на перебування позивачки на стаціонарному лікуванні в медичних закладах, що могло б свідчити про неможливість звернення до суду, крім цього, перерви між лікуваннями становлять більше місячного строку, встановленого для звернення до суду.

14. Суд першої інстанції критично оцінив твердження позивачки про те, що накази відповідача від 29 квітня 2024 року № 1580-ос «Про відкликання ОСОБА_1 » та від14 серпня 2024 року № 2269-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » є складовими одного й того самого триваючого правопорушення з боку відповідача, яке розпочалося із незаконного відкликання позивачки з довготермінового закордонного відрядження та завершилося формальним звільненням з посади консула, оскільки оскаржувані накази є окремими індивідуальними актами, мають окремі підстави їх винесення, створюють різні наслідки для позивачки, та можуть бути оскаржені незалежно один від одного.

15. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не надано належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду у встановлений строк та не наведено поважних обставин, які не залежали від її волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах установленого строку зі зверненням до суду із позовними вимогами щодо визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 29 квітня 2024 року № 1580-ос «Про відкликання ОСОБА_1 ».

16. Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 19 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення та залишив без змін ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року про повернення позовної заяви в частині зазначених вище позовних вимог, погодившись з висновками суду першої інстанції про пропущення позивачкою строку звернення до суду з вказаними позовними вимогами без поважних причин.

17. Оцінюючи висновки суду першої інстанції у співставленні з доводами апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначив, що хвороба, лікування в умовах денного стаціонару, перебування на амбулаторному лікуванні не є перешкодою для звернення до суду з позовом та не є об`єктивно непереборними обставинами, оскільки залежать виключно від волевиявлення самого позивача та належного використання ним своїх прав, визначених нормами закону.

18. Суд апеляційної інстанції звернув увагу, що позивачкою не надано доказів того, що вона перебувала саме на стаціонарному лікуванні у періоди після 27 червня 2024 року та 22 липня 2024 року. Медична довідка від 22 липня 2024 року взагалі не містить зазначення ні початку захворювання, ні його завершення.

19. Позивачкою не доведено, а судом першої інстанції не встановлено, що зі змісту долученої до матеріалів справи медичної документації убачається, що позивачка перебувала у стані, який дійсно свідчив про наявність обмежень у здійсненні нею фізичної чи інтелектуальної діяльності.

20. Суд апеляційної інстанції звернув увагу, що позивачка мала можливість реалізувати своє право на подання позовної заяви до суду самостійно або через представника, шляхом надсилання документів засобами поштового зв`язку, на офіційну електронну адресу суду, через особистий кабінет у системі «Електронний суд» або будь-якими іншими дистанційними засобами зв`язку. Доводів та доказів щодо неможливості вчиняти відповідні дії (подання позовної заяви, укладення договору з адвокатом з метою уповноваження останнього вчиняти відповідні дії від імені позивачки) засобами електронного або поштового зв`язку, з метою реалізації своїх прав та обов`язків у межах передбаченого КАС України строку на звернення до суду з позовом, позивачкою не надано.

21. Щодо доводів позивачки про те, що накази відповідача від 29 квітня 2024 року № 1580-ос «Про відкликання ОСОБА_1 » та від14 серпня 2024 року № 2269-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » є складовими одного й того самого триваючого правопорушення з боку відповідача, суд апеляційної інстанції зазначив, що судом першої інстанції надано правильно оцінку цим фактам, що у цьому випадку відсутнє триваюче правопорушення, оскільки оскаржені накази є окремими індивідуальними актами, мають окремі підстави їх винесення, створюють різні наслідки для позивача, та можуть бути оскаржені незалежно один від одного.

22. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до адміністративного суду та погодився з висновками суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви в частині позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 29 квітня 2024 року № 1580-ос «Про відкликання ОСОБА_1 ».

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції

23. Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, скаржниця звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

24. На обґрунтування касаційної скарги позивачка зазначила, що суди попередніх інстанцій всупереч: частини першої статті 90 КАС України, не здійснили безпосереднього, всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів (клінічна довідка від 27 червня 2024 року, медична довідка від 22 липня 2024 року та наказ від 29 квітня 2024 року № 1580-ос); частини третьої статті 90 КАС України, не оцінили достатність і взаємний зв`язок поданих доказів у їх сукупності; частини четвертої статті 90 КАС України, не надали оцінку доказам загалом, а також повною мірою не навели мотивів відхилення та неврахування зазначеної позивачкою обставини, пов`язаної із впливом на неї тяжких змін у життєвих та професійних стосунках, спричинених необхідністю у терміновому порядку організовувати переїзд із Португальської Республіки до України в ситуації, коли позивачка не могла спланувати та організувати це завчасно.

25. Звертає увагу, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували частину п`яту статті 122 КАС України щодо початку відліку місячного строку, а також не врахували правовий висновок Верховного Суду, який викладений у пункті 52 постанови Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22.

26. Не погоджуючись із наведеними доводами скаржниці відповідач подав до Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

27. Відповідач указує на правильність висновків судів попередніх інстанцій, що причини, на які посилається позивачка, не є поважними та не можуть бути підставою для поновлення строку звернення до суду, оскільки жодних поважних причин, які б перешкоджали їй звернутись із позовом до суду, останньою не було наведено а ні в судах першої та апеляційної інстанцій, ані в обґрунтуванні касаційної скарги.

28. У додаткових поясненнях у справі, позивачка повторно звертає увагу на те, що судами попередніх інстанцій не обґрунтовано: чому фази стресу, тривоги і безсоння, а також розлад адаптації не є поважними причинами, які перешкоджали їй звернутися до суду за захистом порушеного права; чому зафіксоване у медичній документації збереження симптоматики тієї ж хвороби (до того ж пов`язане із триваючим розладом адаптації), яка була поважною причиною для неможливості звернутися до суду у період з 24 квітня 2024 року по 07 травня 2024 року та з 03 червня 2024 року по 27 червня 2024 року, не повинен розглядатися як поважна причина пропуску строку на звернення до суду і в подальшому (на період збереження відповідної симптоматики); на якій правовій підставі та на підставі якого доказу апеляційний суд зробив висновок (з яким погоджується Відповідач) про те, що позивачка, будучи тимчасово непрацездатною, перебувала саме на амбулаторному, а не стаціонарному лікуванні, адже у наявній медичній документації зазначається лише про перебування позивачки в стані захворювання та тимчасової непрацездатності; на якій правовій підставі апеляційний суд зробив висновок (з яким погоджується Відповідач) про те, що «хвороба, лікування в умовах денного стаціонару, перебування на амбулаторному лікуванні не є перешкодою для звернення до суду з позовом та не є об`єктивно непереборними обставинами, оскільки залежать виключно від волевиявлення самого позивача та належного використання ним своїх прав, визначених нормами закону». Зокрема, яким чином тимчасова непрацездатність залежить від волевиявлення самої особи (яким чином фізична особа може своїми виключно вольовими актами та без медичної допомоги впливати на перебіг своєї хвороби) та яким чином тимчасово непрацездатна особа може здійснювати ефективне та своєчасне використання своїх прав в України, особливо перебуваючи при цьому за межами України.

29. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 24 січня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі № 500/5567/24.

30. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 вересня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів, головуючим суддею визначено Желєзного І. В., суддів Білак М. В. та Мельник-Томенко Ж. М.

31. Ухвалою від 19 березня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою призначив справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів попередніх інстанцій та доводів касаційної скарги

32. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

33. Згідно із частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішеннях судів попередніх інстанцій, вирішувати питання про достовірність доказів чи перевагу одних доказів над іншими, а також збирати або приймати до розгляду нові докази.

34. Перевіривши доводи касаційної скарги в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів виходить із такого.

35. Частиною першою статті 5 КАС України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи законні інтереси.

36. Реалізація цього права відбувається у порядку та строки, встановлені законом. За змістом статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії, а частина друга статті 44 цього Кодексу покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

37. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано позов у встановлений законом строк, а якщо такий строк пропущено, - чи є підстави для визнання причин його пропуску поважними.

38. Згідно із частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано лише в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

39. Частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби встановлено спеціальний місячний строк.

40. Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмежене процесуальними строками. Установлення таких строків спрямоване на забезпечення юридичної визначеності, стабільності публічно-правових відносин і належного відправлення правосуддя та не заперечує сутності права на судовий захист, що узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011.

41. Європейський суд з прав людини у справі «Мельник проти України», заява № 23436/03, рішення від 28 березня 2006 року, зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а заінтересовані особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

42. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05 лютого 2020 року у справі № 9901/425/19 та від 09 грудня 2021 року у справі № 9901/241/21 зазначала, що встановлення скороченого строку звернення до суду в спорах щодо публічної служби спрямоване на забезпечення юридичної визначеності та якнайшвидшого поновлення прав добросовісного позивача, а тому саме по собі не порушує сутності права на доступ до суду.

43. Відповідно до частини першої статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

44. Отже, у справах цієї категорії місячний строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

45. Наслідки пропуску строку звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України. Разом із тим сам по собі факт пропуску строку не є безумовною підставою для відмови у судовому захисті, оскільки за наявності поважних причин та належного їх підтвердження такий строк може бути поновлений.

46. Верховний Суд неодноразово зазначав, що поновлення процесуального строку є винятком із загального правила та можливе лише за наявності об`єктивних, непереборних, незалежних від волі особи обставин, які реально унеможливили або істотно ускладнили своєчасне звернення до суду і підтверджені належними доказами. Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду (справа № 9901/32/20, справа № 600/6782/21-а, справа № 260/192/21, справа № 160/3121/20).

47. Саме на особу, яка просить поновити строк звернення до суду, покладається обов`язок довести не лише факт існування певних обставин, а й те, що такі обставини в межах пропущеного строку мали настільки істотний характер, що об`єктивно унеможливлювали вчинення відповідної процесуальної дії. Такий підхід узгоджується і з частиною першою статті 77 КАС України.

48. Отже, дотримання строку звернення до суду є обов`язковою умовою реалізації права на судовий захист, а його пропуск тягне наслідки, встановлені статтею 123 КАС України. Поновлення пропущеного строку допускається лише як виняток - за наявності підтверджених належними доказами об`єктивних і непереборних обставин, що не залежали від волі особи та унеможливили своєчасне звернення до суду. Оцінюючи поважність причин пропуску строку, суд ураховує тривалість пропуску, поведінку заявника, достатність доказів і наслідки поновлення строку для інших осіб. За відсутності таких обставин підстав для поновлення строку немає, а позов підлягає залишенню без розгляду.

49. У цій справі суди попередніх інстанцій установили, що наказом Міністерства закордонних справ України «Про відкликання ОСОБА_1» № 1580-ос від 29 квітня 2024 року позивачку відкликано в Україну з 01 липня 2024 року у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження.

50. Також установлено, що 10 травня 2024 року позивачка ознайомилася під підпис із графіком відкликання посадових осіб дипломатичної служби, які підлягають ротації у 2024 році, а також із зазначеним наказом МЗС.

51. Із позовною заявою, у якій позивачка просила, зокрема, скасувати наказ № 1580-ос від 29 квітня 2024 року, вона звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду лише 13 вересня 2024 року через систему «Електронний суд».

52. За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позов у цій частині подано після спливу місячного строку звернення до адміністративного суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

53. Доводи касаційної скарги зводяться до того, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин, пов`язаних зі станом здоров`я позивачки, а суди попередніх інстанцій, відмовляючи у його поновленні, допустили надмірний формалізм.

54. На підтвердження наведеного позивачка посилається, зокрема, на клінічну довідку від 27 червня 2024 року, медичну довідку від 22 липня 2024 року, видану її синові, а також на те, що після документально підтверджених періодів лікування симптоматика захворювання зберігалася й надалі.

55. Колегія суддів не знаходить підстав для висновку про помилковість оцінки цих доводів судами попередніх інстанцій.

56. Як установили суди першої та апеляційної інстанцій, подані позивачкою медичні документи підтверджують лише окремі періоди її звернення за медичною допомогою та лікування, а саме з 24 квітня 2024 року до 07 травня 2024 року та з 03 червня 2024 року до 27 червня 2024 року.

57. Водночас ці документи не підтверджують існування безперервної, об`єктивної та належно засвідченої перешкоди для звернення до суду впродовж усього процесуального строку, який сплив до моменту подання позову 13 вересня 2024 року.

58. Судами попередніх інстанцій також установлено, що у періоди з 08 травня 2024 року до 02 червня 2024 року та з 28 червня 2024 року до 13 вересня 2024 року позивачка на лікарняному не перебувала.

59. Матеріали справи не містять належних доказів того, що саме в ці періоди її стан був таким, який реально, об`єктивно і непереборно виключав можливість своєчасного звернення до суду.

60. Отже, сам собою факт звернення за медичною допомогою не є достатнім для поновлення строку. Вирішальним є доведеність того, що відповідний стан особи у конкретний проміжок часу унеможливлював подання позову, а не лише свідчив про наявність певних проблем зі здоров`ям.

61. Не спростовують правильності висновків судів і доводи скаржниці про те, що збереження симптоматики після 27 червня 2024 року також мало розглядатися як поважна причина пропуску строку.

62. Із клінічної довідки від 27 червня 2024 року вбачається, що на цю дату, попри певне покращення стану, у позивачки зберігалися симптоми стресу, тривоги, безсоння та розлад адаптації. Проте жодного належного доказу того, що цей стан зберігався надалі, зокрема у період до 13 вересня 2024 року, та був настільки вираженим, що об`єктивно унеможливлював звернення до суду, матеріали справи не містять.

63. Саме лише посилання на наявність симптомів поза межами належно підтверджених періодів лікування, без доведення їхньої інтенсивності, тривалості та впливу на можливість реалізації права на звернення до суду, не дає підстав для поновлення строку.

64. Обґрунтовано відхилили суди попередніх інстанцій і посилання позивачки на медичну довідку від 22 липня 2024 року, видану її синові Антону Світкову.

65. У зазначеній довідці вказано лише те, що через гостре інфекційне захворювання родина Антона Світкова тимчасово не має можливості повернутися додому. Водночас ця довідка не містить відомостей ані про стан здоров`я самої позивачки, ані про тривалість її лікування, а отже, не підтверджує існування поважних причин пропуску строку звернення до суду саме нею.

66. Не спростовують висновків судів і доводи касаційної скарги про тяжкі зміни у життєвих та професійних обставинах позивачки, зумовлені необхідністю організовувати переїзд із Португальської Республіки до України.

67. Такі обставини самі по собі не свідчать про існування об`єктивної та непереборної перешкоди для своєчасного подання позову. Для визнання їх поважною причиною необхідно довести, що вони фактично унеможливлювали звернення до суду в межах установленого законом строку, чого у цій справі не встановлено.

68. Крім того, колегія суддів враховує, що Конституція України гарантує кожному право на правову допомогу, а КАС України передбачає можливість участі сторони у справі як особисто, так і через представника.

69. Тому для обґрунтування поважності причин пропуску строку недостатньо послатися лише на стан здоров`я чи складні життєві обставини. Необхідно також довести, що такі обставини об`єктивно унеможливлювали звернення по професійну правничу допомогу, оформлення представництва та подання позову через представника.

70. Таких належних і допустимих доказів позивачка не надала.

71. Навпаки, як установили суди попередніх інстанцій, позов у цій справі зрештою був поданий через систему «Електронний суд», а отже, сама форма звернення до суду не вимагала особистої фізичної присутності позивачки в суді.

72. Суд апеляційної інстанції обґрунтовано звернув увагу і на те, що позивачка мала можливість подати позов самостійно або через представника також шляхом поштового зв`язку, електронної пошти чи іншими дистанційними засобами зв`язку.

73. За таких обставин доводи касаційної скарги про надмірний формалізм судів попередніх інстанцій є безпідставними.

74. Відмова у поновленні строку в цій справі ґрунтується не на формальному підході, а на відсутності належних доказів того, що пропуск строку був спричинений саме об`єктивними, непереборними та підтвердженими обставинами, які охоплювали весь істотний період пропуску.

75. Отже, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що подані позивачкою документи підтверджують лише окремі періоди лікування, але не доводять безперервної перешкоди для звернення до суду в межах установленого законом строку, а також не підтверджують неможливості звернення до суду через представника.

76. За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду.

77. Отже, доводи касаційної скарги в цій частині не спростовують правильності застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

78. Щодо доводів позивачки, що у спірних правовідносинах наявне триваюче правопорушення, колегія суддів зазначає, що таким суди попередніх інстанції надали належну оцінку з дотриманням норм матеріального права. Дійшли правильного висновку що оскаржувані накази є окремими індивідуальними актами, мають окремі підстави їх винесення, створюють різні наслідки для позивачки, та можуть бути оскаржені незалежно один від одного.

79. Доводи касаційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки судів першої та апеляційної інстанції, та є аналогічними тим, які зазначені в позовній заяві, так і поданій позивачкою апеляційній скарзі.

80. У такий спосіб скаржниця, яка не згодна з наведеними судами попередніх інстанцій мотивами в аспекті відхилення зазначених нею обставин пропуску строку на звернення до суду з позовною заявою, по суті намагається ініціювати повторну оцінку обставин та доводів, які вже були належним чином досліджені судами першої та апеляційної інстанцій та визнані необґрунтованими.

81. Колегія суддів звертає увагу, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

82. Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду та не може розцінюватись як надмірний формалізм та/або порушення права на доступ до суду.

83. З огляду на наведене Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях правильно надали оцінку доводам позивачки та не встановили поважних причин пропуску нею процесуального строку на подання цього позову в зазначеній частині позовних вимог, який законодавець обмежив одним місяцем.

84. Отже, установивши, що позов в зазначеній частині подано до суду з пропуском процесуального строку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосував процесуальний закон та обґрунтовано повернув позовну заяву позивачеві. Так відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

85. Пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

86. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

87. З урахуванням викладеного Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, а отже у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 належить відмовити.

88. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі № 500/5567/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач І. В. Желєзний

Судді: М. В. Білак

Ж. М. Мельник-Томенко