Справа № 640/8537/20
Суддя: Осіпова Олена Олександрівна
Дата ухвалення: 2026-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8537/20 Суддя (судді) першої інстанції: Боднарюк Олег Васильович
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Осіпової О.О.,

суддів: Златіна С.В., Кравченка Є.Д.,

при секретарі Доброму І.В.,

за участі: представника відповідача - Тарасенка Б.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "РАПІД" до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

ТОВ "Спортивно-оздоровчий комплекс "РАПІД" (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач), в якому просить: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23.01.2020 № , оскільки у період з січня до жовтня 2019 договір оренди земельної ділянки не діяв, права оренди у товариства не було і земельною ділянкою товариство не користувалося.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 23.01.2020 № та стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати (судовий збір) у сумі 8047 грн 28 коп.

Відповідач, не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019р. у справі №910/6668/19 було скасовано запис про припинення права оренди земельної ділянки та поновлено запис про право оренди земельної ділянки ТОВ «Спортивно-оздоровчий комплекс «РАПІД», яка розташована на масиві Чорторотий у Деснянському районі м. Києва, розміром 4,5628га, з кадастровим номером 800000000:62:206:0049, отже, договір оренди фактично був чинним у спірний період, а тому позивач повинен сплатити оренду плату за землю за період з січня до жовтня 2019 року.

У встановлений судом строк позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якій прохав рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення внаслідок того, що товариство не було орендарем та не користувалося земельною ділянкою у період з січня до жовтня 2019 року, за який відповідачем здійснено донарахування орендної плати, а тому відповідно були відсутні правові підстави для її сплати.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу, прохав скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, у судове засідання не з`явився, у поданому відзиві прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін, а також клопотав розгляд справи проводити без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 09.09.2005 між позивачем та Київською міською радою укладено договір №60-6-00258 щодо оренди земельної ділянки за адресою: м. Київ, масив «Чорторий», площею 4,5628 га, кадастровий номер :62:206:0049 строком на 25 років, термін дії до 06.09.2030 для будівництва, експлуатації та обслуговування спортивно-оздоровчого комплексу.

Київська міська рада рішенням VII сесії VIII скликання від 20.11.2018 №206/6257 розірвала договір оренди від 09.09.2005 №60-6-00258 щодо земельної ділянки на масиві Чорторий у Деснянському районі м. Києва.

Матеріалами справи підтверджується, що 12.12.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесені відомості щодо припинення права користування позивачем земельною ділянкою з кадастровим номером :62:206:0049 площею 4,5628 га (масив Чорторий у Деснянському районі м. Києва) на підставі рішення Київської міської ради VII сесії VIII скликання від 20.11.2018 №206/6257.

Водночас, не погоджуючись із рішенням Київської міської ради VII сесії VIII скликання від 20.11.2018 №206/6257, позивач звертався до Господарського суду м. Києва із позовом до Київської міської ради та державного реєстратора Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про визнання недійсним та скасування рішення Київської міської ради VII сесії VIII скликання від 20.11.2018 № 206/6257 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки на масиві Чорторий у Деснянському районі міста Києва від 09.09.2005 № 62-6-2008" та визнання протиправними дій державного реєстратора, скасування запису про припинення права оренди земельної ділянки, поновлення запису про право оренди земельної ділянки позивача, яка розташована на масиві Чорторий у Деснянському районі міста Києва розміром 4, 5628 га.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 10.09.2019 у справі №910/6668/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Позивач оскаржив рішення Господарського суду м. Києва від 10.09.2019 у справі №910/6668/19 у апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі №910/6668/19 апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2019 у справі №910/6668/19 скасовано та прийнято нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Зокрема, визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради VII сесії VIII скликання від 20.11.2018 № 206/6257 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки на масиві Чорторий у Деснянському районі м. Києва від 09.09.2005 № 62-6-00258». Скасовано запис про припинення права оренди земельної ділянки та поновлено запис про право оренди земельної ділянки Товариства з обмеженою відповідальністю «Спортивно-оздоровчий комплекс «Рапід», яка розташована на масиві Чорторий у Деснянському районі м. Києва розміром 4,5628 га, з кадастровим номером :62:206:0049.

Враховуючи постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі №910/6668/19, 08.01.2020, державним реєстратором було проведено державну реєстрацію іншого речового права, права оренди земельної ділянки за позивачем на земельну ділянку з кадастровим номером :62:206:0049.

В подальшому, Головним управлінням ДПС у м. Києві 24.12.2020 на підставі підпункту 19-1.1.2 п. 19-1 ст. 19, п. п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.75.1 ст.75, ст.76 та п. 86.2 ст. 86 Податкового кодексу України проведено камеральну перевірку звітної податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за січень-жовтень 2019 року платника орендної плати товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "РАПІД".

За результатами вищезазначеної перевірки Головним управлінням ДПС у м. Києві складено акт камеральної перевірки №101/26-15-04-07-11/33594414 від 24.12.2019, в якому зазначено про виявлені порушення податкового законодавства, адже камеральною перевіркою встановлено, що сума податкового зобов`язання з орендної плати з юридичних осіб, визначена за результатами подання звітної податкової декларації з плати за землю на 2019 рік, є нижча, ніж визначена за результатами камеральної перевірки на загальну суму 4291187,80 грн.

11.01.2020 позивачем до Головного управління ДПС у м. Києві подавалися заперечення на акт камеральної перевірки №101/26-15-04-07-11/33594414 від 24.12.2019, однак за результатами розгляду поданих заперечень висновки перевірки були залишені без змін.

На підставі акту перевірки №101/26-15-04-07-11/33594414 від 24.12.2019 Головним управлінням ДПС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення № від 23.01.2020 на загальну суму 536484,75 грн (за платежем «оренда плата за землю та штрафні санкції»).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "РАПІД" звернулось до ДПС України із скаргою на податкове повідомлення-рішення № від 23.01.2020.

ДПС України рішенням про результати розгляду скарги від 02.04.2020 №11877/6/99-00-08-05-06-06 залишило без змін податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві № від 23.01.2020, а скаргу без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що товариство, зокрема у період з січня 2019 року до жовтня 2019 року, не мало обов`язку сплачувати орендну плату щодо земельної ділянки площею 4,5628 га з кадастровим номером :62:206:0049, оскільки згідно з пунктом 288.1 ст. 288 ПК України єдиною підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди земельної ділянки, який було розірвано рішенням Київської міської ради VII сесії VIII скликання від 20.11.2018р. №206/6257.

Таким чином, з моменту розірвання договору оренди земельної ділянки (20.11.2018р.) та до моменту прийняття постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019р. у справі №910/6668/19 (20.11.2019р.), позивач не мав законодавчо визначеного обов`язку сплачувати орендну плату по земельній ділянці площею 4,5628 га з кадастровим номером :62:206:0049 (масив Чорторий у Деснянському районі м. Києва), адже він не був орендарем земельної ділянки у зазначений період та, відповідно, не мав жодних правових підстав для користування земельною ділянкою.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, виходячи з наступного.

Податковий кодекс України (надалі - ПК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

За змістом підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Пунктом 270.1 статті 270 ПК України визначено, що об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Як передбачено пунктом 287.1 статті 287 ПК України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки (пункт 288.2 статті 288 ПК України).

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 % нормативної грошової оцінки (пункт 288.4, підпункт 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України).

З огляду на зазначені норми права, які визначають поняття оренди землі, орендної плати та підстави для сплати останньої, можна визначити, що оренда землі є видом землекористування, який виникає на підставі договору оренди земельної ділянки, який, в свою чергу, є підставою для сплати орендної плати, незалежно від того, чи фактично орендар використовує таку земельну ділянку в своїй господарській діяльності, чи ні, оскільки обов`язок зі сплати орендної плати виникає з моменту виникнення права користування та припиняється з моменту належного розірвання договору оренди.

Тобто невикористання земельної ділянки за цільовим призначенням є певним комерційним ризиком та не звільняє орендаря від виконання покладених на нього договірних зобов`язань.

В той же час, відповідно до вимог статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 4 статті 30 Закону України «Про оренду землі» визначено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не досукається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач стверджував, що земельна ділянка, за користування якою нараховано орендну плату, не перебувала в його користуванні, оскільки у спірному періоді тривав судовий спір у справі №910/6668/19 про визнання недійсним та скасування рішення Київської міської ради VII сесії VIII скликання від 20.11.2018 № 206/6257 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки», визнання дій державного реєстратора протиправними, а також у справі №826/17074/18, рішенням в якій, що набрало законної сили, частково задоволено позов: визнано протиправним та скасовано доручення Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Комунальному підприємству "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07 вересня 2018 року № 064-6817 щодо вжиття заходів шляхом демонтажу самовільно встановлених елементів благоустрою - огорожі на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: м. Київ, Деснянський район, масив Чорторий, а також визнано протиправними дії Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо неналежного повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровчий комплекс "РАПІД" про винесення припису від 04 вересня 2018 року №1813719, проведення демонтажу огорожі на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: м. Київ, Деснянський район, масив Чорторий.

Зокрема, рішенням Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019р. у справі №910/6669/19 було визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради VII сесії VIII скликання від 20.11.2018 №206/6257 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки на масиві Чорторий у Деснянському районі м. Києва від 09.09.2005 № 62-6-00258» та скасовано запис про припинення права оренди земельної ділянки та поновлено запис про право оренди земельної ділянки Товариства з обмеженою відповідальністю «Спортивно-оздоровчий комплекс «Рапід», яка розташована на масиві Чорторий у Деснянському районі м. Києва розміром 4,5628 га, за кадастровим номером :62:206:0049 (а.с.48).

На підставі цього рішення 08.01.2020р. були внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.51) про реєстрацію за позивачем право оренди цієї земельної ділянки.

Варто зазначити, що визнання судом індивідуального акта незаконним та його скасування означає, що такий акт не породжує правових наслідків з моменту його видання.

Це позбавляє оскаржуване рішення юридичної сили, скасовуючи права чи обов`язки, які воно намагалося встановити із самого початку його прийняття.

Отже, основними аспектами цього способу захисту є ретроактивність, оскільки акт визнається незаконним з моменту видання, а не з дати набрання рішенням суду законної сили, та усунення наслідків, адже скасування такого рішення відновлює правовий стан, що існував до його прийняття.

Тобто, якщо суд визнав рішення про припинення договору оренди незаконним, то договір оренди вважається таким, що не припиняв свою дію у спірний період, адже правова підстава для його припинення була фактично усунута, а право користування - відновлене, а отже, орендар повинен сплатити оренду плату та не звільняється від сплати відповідних податкових зобов`язань, оскільки підставою для нарахування орендної плати згідно з п.288.1 ст.288 ПК України є саме чинний договір оренди.

Відтак, зважаючи на те, що позивач є дійсним орендарем, податковим органом було правомірно нараховано податкові зобов`язання з орендної плати за землю та винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

При цьому, на думку суду, сам факт внесення державним реєстром в грудні 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Київської міської ради VII сесії VIII скликання від 20.11.2018 № 206/6257, яке було в подальшому визнано судом незаконним та скасовано (а.с.48), запису про припинення права оренди земельної ділянки Товариства з обмеженою відповідальністю «Спортивно-оздоровчий комплекс «Рапід», яка розташована на масиві Чорторий у Деснянському районі м. Києва, та в січні 2020 року запису про реєстрацію за позивачем право оренди цієї земельної ділянки не свідчать про відсутність у позивача обов`язку сплачувати орендну плату за спірний період, оскільки рішенням Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019р. у справі №910/6669/19 скасовано запис про припинення права оренди земельної ділянки та поновлено запис про право оренди земельної ділянки, що означає визнання такого запису незаконним та відновлення стану, який існував до внесення такого запису.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, якщо запис про припинення права оренди було скасовано судовим рішенням, то договір оренди земельної ділянки не вважається розірваним, а оскільки договір діяв, то орендар є законним користувачем та зобов`язаний сплачувати оренду плату за весь період, включаючи час, коли запис про припинення був помилково внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, адже незаконний акт державного реєстратора не може припинити договірні відносини між орендарем земельної ділянки та орендодавцем, якщо для цього не було законних підстав (закінчення строку оренди, згода сторін, інші умови, визначені самим договором оренди тощо).

Тому внесення державним реєстром в січні 2020 року запису про реєстрацію за позивачем право оренди цієї земельної ділянки було спрямовано на повернення відповідного права у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації набуття таких речових прав на виконання рішення суду, що не є доказом відсутності у позивача обов`язку зі сплати податкових зобов`язань.

Наведене не враховано судом першої інстанції під час вирішення справи.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2019 року у справі №826/17074/18, якою апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2019 року про часткове задоволення позовних вимог залишено без змін, оскільки ця справа безпосередньо не стосувалася визнання протиправними дій, рішень чи бездіяльності, вчинених у рамках правовідносин за договором оренди земельної ділянки, розташованої на масиві Чоторий у Деснянському районі м. Києва від 09.09.2005р. №62-6-000258, а предметом її розгляду було визнання протиправними дій Департаменту із надання КП «Київблагоустрій» доручення в листі від 7 вересня 2018 року № 064-6817 про вжиття заходів шляхом демонтажу огорожі, встановленої на орендованій ТОВ «СОК «РАПІД» земельній ділянці, та визнання протиправними та скасування припису КП «Київблагоустрій» від 4 вересня 2018 року № 1813719; доручення Департаменту, що надано КП «Київблагоустрій», в листі від 7 вересня 2018 року № 064-6817; рішення робочої групи щодо розгляду питань демонтажу самовільно розміщених і встановлених) малих архітектурних форм, тимчасових споруд торгівельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, об`єктів сезонної дрібнороздрібної торгівлі, мереж та елементів благоустрою на території міста Києва, а також демонтажу (переміщення) засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі Департаменту, яке оформлене протоколом від 7 вересня 2018 року № 129 в частині доручення вжити заходи шляхом демонтажу огорожі, встановленої на орендованій ТОВ «СОК «РАПІД» земельній ділянці, яка знаходиться з адресою: м. Київ, Деснянський район, масив Чорторий кадастровий номер :62:206:0049).

При цьому, з копії постанови від 21 травня 2019 року у справі №826/17074/18 вбачається, що на момент винесення оскаржуваних припису та доручення (4 вересня 2018 року) земельна ділянка з кадастровим номером :62:206:0049 перебувала в оренді позивача та відповідне право було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав.

Відтак, таке посилання представника позивача не може бути підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги у справі №640/8357/20, адже наступне розірвання договору оренди земельної ділянки та прийняття рішення Київської міської ради з цього приводу (20 листопада 2018 року) на відповідність законодавству рішень та дій відповідачів, вчинених раніше, не впливають.

Отже, наявність судового рішення щодо незаконного демонтажу восени 2018 року встановленої на земельній ділянці огорожі не підтверджує відсутність у спірний період орендних правовідносин між позивачем та контролюючим органом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення позову .

Не врахування судом першої інстанції зазначених обставин, призвело до неправильного вирішення справи, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до положень ст. 317 КАС України з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що покладені в основу спору в цій справі, колегія суддів дійшла про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 1, п. 4 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Крім того, частиною шостою статті 139 КАС України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, судові витрати зі сплати судового збору підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень у разі ухвалення судового рішення, яким позов фізичної або юридичної особи до суб`єкта владних повноважень задоволено повністю або частково.

Відтак, враховуючи, що за наслідками апеляційного перегляду рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог повністю, відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача сплаченого ним судового збору.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - задовольнити.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні адміністративного позову ТОВ «Спортивно-оздоровчий комплекс «Рапід» відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 19 березня 2026 року.

Головуючий суддя О.О. Осіпова

Суддя С.В. Златін

Суддя Є.Д. Кравченко