Справа № 320/3856/20
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2026-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року

м. Київ

справа № 320/3856/20

адміністративні провадження № К/990/13848/24, № К/990/13024/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги Комунального підприємства «Ірпіньводоканал», Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року (суддя: Журавель В.О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року (колегія у складі суддів: Карпушова О.В., Губська Л.В., Епель О.В.) у справі за позовом Комунального підприємства «Ірпіньводоканал» до Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Громадської організації «Ірпінська спілка споживачів», про визнання неправомірними і скасування акта перевірки, припису,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

Комунальне підприємство «Ірпіньводоканал» (далі - повивач, КП «Ірпіньводоканал») звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області (далі - відповідач), у якому просило:

- визнати неправомірними і скасувати акт перевірки від 28 лютого 2020 року та припис від 02 березня 2020 року № 4 про виконання законних вимог щодо усунення порушень порядку формування та встановлення державних (регульованих) цін.

Позивачем зазначено, що вказані акт перевірки та припис про виконання законних вимог щодо усунення порушень порядку формування та встановлення державних (регульованих) цін є незаконними, безпідставними і такими, що не підлягають виконанню.

Зокрема, позивачем наголошено, що відповідач не наділений повноваженнями здійснювати контроль за застосуванням суб`єктами природних монополій тарифів у сфері комунальних послуг, за результатом якого складено відповідні акт перевірки та припис, такі повноваження належать виключно Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП).

Крім того, відповідач ні в акті перевірки, ні в оскаржуваному приписі не пояснив суті виявленого ним порушення, а обмежився загальним посиланням на порушення пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та необґрунтоване нарахування плати за послуги з постачання холодної води та плати за послуги водовідведення в період з 27 листопада 2019 року по 31 січня 2020 року.

Разом з тим відповідач не указав, з яких правових підстав вважав, що у зазначений період позивач повинен був застосовувати тарифи на послуги постачання холодної води і водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж), встановлені постановою НКРЕКП від 21 грудня 2018 року № 2004. Жодних фактичних обставин, на підставі яких відповідач дійшов таких висновків, ні в акті перевірки, ні в приписі він не окреслив.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року відкрито провадження у справі за цим позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року залучено Громадську організацію «Ірпінська спілка споживачів» (далі - ГО «Ірпінська спілка споживачів») до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірний припис відповідач прийняв відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд першої інстанції критично оцінив доводи позивача про відсутність у відповідача повноважень здійснювати державний нагляд (контроль) за дотриманням вимог формування, встановлення та застосування державних регульованих цін у сфері комунальних послуг, а відтак - проводити перевірку діяльності позивача, за результатами якої складено спірні акт та припис.

Відхиляючи ці доводи, суд першої інстанції указав, що НКРЕКП є органом, уповноваженим здійснювати державний нагляд (контроль) за діяльністю суб`єктів господарювання на ринку комунальних послуг шляхом перевірки стану виконання суб`єктами природних монополій вимог закону та/або ліцензійних умов відповідно до порядку контролю за дотриманням ліцензійних умов.

Водночас повноваження щодо здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, зокрема й у сфері комунальних послуг, є повноваженням Держпродспоживслужби та її територіальних органів.

При цьому суд першої інстанції підкреслив, що поняття «державний нагляд (контроль) у сфері комунальних послуг» та «державний нагляд (контроль) у сфері ціноутворення» не є тотожними. Здійснення державного нагляду (контролю) у сфері ціноутворення, не є здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері комунальних послуг, оскільки ці види контролю мають різний предмет, характер перевірки та регулюються різними нормами спеціального законодавства.

Також, суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те, що в акті перевірки та приписі відповідач не розкрив суті виявлених порушень, указавши, що зазначені документи містять детальний виклад обставин щодо порушення вимог законодавства із зазначенням його норм.

Щодо суті виявленого порушення, то суд першої інстанції погодився з доводами відповідача, що позивач у спірний період неправомірно не застосував тарифи, встановлені постановою НКРЕКП від 21 грудня 2018 року № 2004, що спричинило порушення вимог пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Аналізуючи пункт 3 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Закону у взаємозв`язку зі статтею 12 цього Закону, суд першої інстанції дійшов висновку, що після 01 травня 2019 року неможлива зміна цін (тарифів) на комунальні послуги без укладання нових договорів за новою типовою формою відповідно до цього Закону. Суд виходив з того, що тарифи на комунальні послуги є однією з істотних умов договору про надання таких послуг.

При цьому, суд зазначив, що під час проведення перевірки та в ході судового розгляду позивач не надав доказів укладення між ним та співвласниками багатоквартирних будинків договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за новою типовою формою.

За відсутності таких договорів суд першої інстанції дійшов висновку, що у період з 27 листопада 2019 року по 31 січня 2020 року позивач повинен був застосовувати попередні тарифи на послуги постачання холодної води і водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), встановлені постановою НКРЕКП від 21 грудня 2018 року № 2004. Підстав для застосування позивачем наступних тарифів, встановлених постановою НКРЕКП від 19 листопада 2019 року № 2444 у вказаний період суд першої інстанції не вбачав.

Відтак, застосовуючи тарифи, встановлені постановою НКРЕКП від 19 листопада 2019 року № 2444, позивач, за висновком суду першої інстанції, порушив вимоги пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», унаслідок чого необґрунтованого нарахував споживачам плату за послугу з постачання холодної води (з використанням внутрішньобудинкових систем) в розмірі 293 792,27 грн та за послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) в розмірі 503 294,95 грн, що загалом становить 797 087,23 грн.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції констатував про правомірність надання позивачу Головним управлінням Держпродспоживслужби в Київській області припису від 02 березня 2020 року № 4 про усунення виявлених порушень, а відтак, відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про визнання такого припису протиправним і його скасування.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції від 22 вересня 2023 року, позивач та НКРЕКП подали до суду апеляційної інстанції апеляційні скарги.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року, апеляційні скарги КП «Ірпіньводоканал» та НКРЕКП залишено без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з позицією суду першої інстанції про те, що відповідач в межах повноважень визначених Законами України «Про ціни і ціноутворення» та «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» здійснив перевірку дотримання позивачем вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач не обґрунтовував свої позовні вимоги порушенням відповідачем порядку проведення перевірки. Крім того, позивач не надав доказів на спростування встановленої судом першої інстанції обставини щодо неукладення між ним та співвласниками багатоквартирних будинків договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за новою типовою формою.

За таких обставин суд апеляційної інстанції підтримав висновок суду першої інстанції про те, що спірний припис відповідач прийняв відповідно до вимог чинного законодавства.

Щодо апеляційної скарги НКРЕКП, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про доцільність її розгляду по суті, проте зазначив, що наведені у ній доводи за своїм змістом є аналогічними доводам апеляційної скарги позивача, і також не заслуговують на увагу.

Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування

У касаційній скарзі КП «Ірпіньводоканал», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати згадані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційну скаргу подано з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Мотивуючи касаційну скаргу, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій під час вирішення спірних правовідносин неправильно застосували норми матеріального права, за відсутності висновку Верховного Суду щодо їх застосування за подібних правовідносин, а саме статті 8, 16, підпункт 7 пункту 1 статті 18 Закону України «Про ціни і ціноутворення», статті 2, 3, 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», пункт 1, підпункт 11 пункту 4 Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 667, статтю 2, підпункт 2 пункту 1 статті 6, пункт 1 статті 11 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг», підпункт 11 пункту 2.2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою НКРЕКП від 22 березня 2017 року № 307, статті 2, 17, 19, 22 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», статті 14, 17 Закону України «Про природні монополії», частини другої підпункту 2 пункту 1.1, пункт 1.2, пункт 1.3 Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов, затверджених постановою НКРЕКП від 14 червня 2018 року № 428, в аспекті визначення наявності або відсутності повноважень у Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області здійснювати перевірку дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін в сфері надання послуг питного водопостачання та водовідведення суб`єктом природної монополії.

Скаржник стверджує, що відповідно до наведених норм матеріального права сфера комунального ціноутворення та цінозастосування перебуває в площині правового регулювання комунальної сфери та ліцензування, яка контролюється спеціальним уповноваженим органом шляхом проведення ним перевірок діяльності ліцензіатів. У межах наведеної системи спеціальних норм повноваження державного нагляду у сфері комунального ціноутворення та цінозастосування із правом застосування санкцій за виявлені порушення належать НКРЕКП. Позиція судів попередніх інстанцій щодо того, що НКРЕКП не може здійснювати нагляд за формуванням та застосуванням комунальних тарифів суперечить наведеним нормам та є помилковою.

На переконання скаржника, Держпродспоживслужба не наділена повноваженнями здійснювати контроль ліцензіатів НКРЕКП та суб`єктів природних монополій у частині застосування ними цін (тарифів). Так, скаржник указує, що згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 667, повноваження цього органу окреслені галузями ветеринарної медицини, харчових продуктів, рослинництва (насінництва та розсадництва), епідеміологічного нагляду (спостереження) у сфері гігієни праці та функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників) тощо, тобто спрямовані на контроль за здоров`ям населення. Здійснення контролю за цінами, з погляду скаржника, не виходить за межі окресленої згаданими галузями сфери повноважень Держспоживслужби як центрального органу виконавчої влади.

Крім того, скаржник зазначає, що за змістом статті 8 Закону України «Про ціни і ціноутворення» державна цінова політика у сфері суб`єктів природних монополій реалізується відповідно до законодавства про природні монополії та інших законів України. На переконання скаржника, це означає, що під час здійснення перевірки застосування тарифів суб`єктами природних монополій повинні враховуватися норми законодавства про природні монополії, а здійснювати такі перевірки може орган, визначений спеціальним законодавством. Держпродспоживслужба до таких органів не належить.

Скаржник також не погоджується з висновком суду першої інстанції, що поняття «державний нагляд (контроль) у сфері ціноутворення» та «державний нагляд (контроль) у сфері комунальних послуг» не є тотожними. На його думку, хоч ці поняття і не є повністю тотожними, вони не є взаємовиключними, адже державний контроль у сфері комунальних послуг включає контроль за застосуванням цін (тарифів) на такі послуги. В цьому аспекті скаржник звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Закон України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» тарифи на послуги з централізованого постачання є комунальними тарифами, а за статтею 5 Закон України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з централізованого водопостачання та водовідведення належать до комунальних послуг.

Додатково скаржник звертає увагу, що відповідно до статті 2 Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» його дія не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг, контроль за додержанням ліцензіатами вимог ліцензійних умов здійснюється органами ліцензування у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

Крім того, скаржник опирається на положення статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», приписи якої кореспондуються з нормами статті 16 Закон України «Про ціни і ціноутворення», про те, що повноваження та порядок діяльності органів, уповноважених здійснювати державний контроль, встановлюються виключно законами України. Орган державного нагляду (контролю) не може здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності, якщо закон прямо не уповноважує такий орган на здійснення державного нагляду (контролю) у певній сфері господарської діяльності та не визначає повноваження такого органу під час здійснення державного нагляду (контролю).

Принагідно, скаржник посилається на норму підпункту 18 пункту 2.2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою НКРЕКП від 22 березня 2017 року № 307, згідно з якою питання укладення договорів, так само як і питання застосування тарифів, належить до предмета ліцензійних умов провадження господарської діяльності, виконання яких перевіряється НКРЕКП відповідно до Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов.

На підставі викладеного, зважаючи на приписи статей 2, 3, 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», підпункту 7 пункту 1 статті 18 Закону України «Про ціни і ціноутворення», статті 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», пункту 1 Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Держпрордспоживслужбу), затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 667, скаржник доводить, що Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області не наділене повноваженнями щодо ліцензіатів НКРЕКП та суб`єктів природних монополій у частині контролю за формуванням та застосуванням ними у господарській діяльності встановлених НКРЕКП тарифів, застосування яких є обов`язковою вимогою Ліцензійних умов, виконання яких контролюється НКРЕКП.

У касаційній скарзі НКРЕКП, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати згадані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційну скаргу подано з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували за відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування наведених норм за подібних правовідносин положення статті 16 Закону України «Про ціни і ціноутворення», частини четвертої статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», статті 2 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» та статті 3, 17, 19 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», та за відсутності застосування положень Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов, затвердженого постановою НКРЕКП від 14 червня 2018 року № 428, пункту 2.2 глави 2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою НКРЕКП від 22 березня 2017 року № 307, унаслідок чого дійшли помилкового висновку про те, що НКРЕКП не наділена повноваженнями здійснювати перевірки щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих ціни і тарифів на товари (послуги) для суб`єктів природних монополій у сфері комунальних послуг.

Скаржник наполягає, що відповідно до наведених норм матеріального права НКРЕКП не лише встановлює державні регульовані ціни та тарифи на товари і послуги для суб`єктів природних монополій, але й здійснює контроль за їх застосуванням шляхом проведення перевірок діяльності ліцензіатів.

Крім того, скаржник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо порядку врегулювання з 01 травня 2019 року, у зв`язку набранням чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги», договірних відносин між співвласниками багатоквартирних будинків, що не обрали одну з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою статті 14 цього Закону та виконавцем комунальної послуги у сфері централізованого водопостачання та водовідведення, та визначення виду тарифів, які підлягають застосовуванню до таких споживачів.

Позиція інших учасників справи

ГО «Ірпінська спілка споживачів» у відзивах на касаційні скарги КП «Ірпіньводоканал» та НКРЕКП просила залишити їх касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, стверджуючи, що суди попередніх інстанцій правильно і повно встановили обставини, які мають значення для вирішення справи та ухвалили з додержанням норм матеріального і процесуального права рішення про відмову у задоволенні позову.

Головне управління Держпродспожислужби в Київській області у відзивах на касаційні скарги КП «Ірпіньводоканал» та НКРЕКП також просило відмовити у задоволенні поданих касаційних скарг, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, наполягаючи, що висновки судів попередніх інстанцій відповідають нормами матеріального і процесуального права, тоді як доводи касаційних скарг є необґрунтованими та не спростовують правильності ухвалених судових рішень.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року (судді: Загороднюк А.Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою НКРЕКП на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі № 320/3856/20.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 травня 2024 року (судді: Загороднюк А.Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою КП «Ірпіньводоканал» на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі № 320/3856/20.

Указаними ухвалами витребувано з Київського окружного адміністративного суду матеріали адміністративної справи №320/3856/20.

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2025 року (суддя: Загороднюк А.Г.) повторно витребувано з Київського окружного адміністративного суду матеріали адміністративної справи №320/3856/20.

На адресу Верховного Суду надійшли матеріали адміністративної справи №320/3856/20.

Ухвалою Верховного Суду (суддя: Загороднюк А.Г.) від 18 березня 2026 року призначено справу до розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Відповідно до Статуту, затвердженого рішенням Ірпінської міської ради від 30 січня 2020 року №6202-77VII, КП «Ірпіньводоканал» є комунальним унітарним підприємством, створеним відповідно до рішення Ірпінської міської ради 16 червня 1975 року № 315 на базі відокремленої комунальної власності територіальної громади м. Ірпінь.

Метою створення і діяльності КП «Ірпіньводоканал» є господарська діяльність, спрямована на досягнення економічних, соціальних та інших результатів з метою отримання прибутку (доходу).

Предметом діяльності підприємства є видобування підземних питних вод для господарсько-питного водопостачання м. Ірпеня, м. Буча, смт. Гостомель, смт. Ворзель та надання послуг, пов`язаних з утриманням та експлуатацією водопровідно-каналізаційних міських магістральних мереж і споруд та право спеціалізованого водокористування і скиду стічних вод; технічні випробування та дослідження якості питної води і склад стоків - КВЕД-2010, клас - 71,20.

Підприємство, поміж іншого, виконує такі функції:

- надання послуг водопостачання і водовідведення юридичним та фізичним особам регіону;

- облік постачання та використання води споживачам;

- оформлення абонентів - відкриття особових рахунків та систематичне отримання плати із них за надані послуги, контроль за додержанням абонентами умов договору.

Рішенням сесії Ірпінської міської ради від 20 грудня 2012 року № 2651-39-VІ КП «Ірпіньводоканал» визначено виконавцем послуг з водопостачання та водовідведення територіальної громади м. Ірпінь. Підприємство надає послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в м. Ірпінь, м. Буча, смт. Ворзель та смт. Гостомель.

КП «Ірпіньводоканал» володіє ліцензіями на централізоване водопостачання та водовідведення, видані НКРЕКП.

У період з 17 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області провело планову перевірку дотримання КП «Ірпіньводоканал» вимог формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, за результатами якої складено акт від 28 лютого 2020 року № 9 (далі - акт, акт перевірки).

Предмет перевірки, відповідно до розділу акта «Питання, що підлягають перевірці», включав:

- перевірка бухгалтерських книг, звітів, кошторисів, декларацій, показників реєстраторів розрахункових операцій та інших документів, пов`язаних з формуванням, встановленням та застосуванням державних регульованих цін (тарифів), у тому числі розпорядчих документів щодо встановлення цін (тарифів) (статті 18 Закону України «Про ціни і ціноутворення», нормативно-правові акти Кабінету Міністрів та центральних органів виконавчої влади щодо затвердження порядків (методик) формування державних регульованих цін (тарифів);

- перевірка дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних (регульованих) цін (тарифів), у тому числі: дотримання вимог (порядків, методик) при формуванні цін (тарифів); обгрунтованість статей витрат собівартості продукції, врахування при їх визначенні обсягів виробництва продукції (надання послуг, виконання робіт), норм (нормативів) податків і зборів тощо; достовірність зазначеної у документах інформації про формування, встановлення та застосування цін (тарифі).

В ході перевірки Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області встановило порушення КП «Ірпіньводоканал» вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

У розділі акта «Порушення вимог законодавства, що виявленні під час перевірки», зокрема, зазначено:

«Постановою НКРЕКП від 21 грудня 2018 року № 2004 КП «Ірпіньводоканал» встановлено (скориговано) для усіх груп споживачів тарифи на:

- послугу з централізованого постачання холодної води - 6,15 грн за 1 м3 (без ПДВ);

- послугу з централізованого водовідведення - 10,63 грн за 1 м3 (без ПДВ).

Постановою НКРЕКП від 19 листопада 2019 року № 2444 КП «Ірпіньводоканал» встановлено (скориговано) тарифи для усіх груп споживачів на:

- централізоване водопостачання - 6,53 грн за 1 м3 (без ПДВ);

- централізоване водовідведення - 11,27 грн за 1 м3 (без ПДВ).

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (діяв до 01 травня 2019 року) передбачалася наявність комунальної послуги - централізоване водопостачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем).

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ, який введено в повному обсязі в дію з 01 травня 2019 року, передбачено комунальні послуги - централізоване водопостачання та централізоване водовідведення.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Істотною умовою договору про надання житлово-комунальної послуги, зокрема є ціна послуги.

Послуги з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених Законом, та вимогами Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року № 690.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього Закону.

Між КП «Ірпіньводоканал» та співвласниками багатоквартирних будинків не укладено договори про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за правилами, визначеними вищевказаним Законом, та відповідно до типових договорів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року №690.

Таким чином, в період з 27 листопада 2019 року по 31 січня 2020 року при застосуванні тарифів на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, встановлених постановою НКРЕКП від 19 листопада 2019 року № 2444, КП «Ірпіньводоканал» порушено пункт 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в результаті чого необґрунтовано нараховано суму за послугу з постачання холодної води (використанням внутрішньобудинкових систем) в розмірі 293 792,27 грн за послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) в розмірі 503 294,95 грн».

До акта перевірки Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області долучило довідку про необґрунтовано нараховану плату КП «Ірпіньводоканал» споживачам за рахунок застосування тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення в порушення вимог пункту 3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що були надані у період з 27 листопада 2019 року по 31 січня 2020 року.

Посадові особи КП «Ірпіньводоканал» не погодилися з актом перевірки та довідкою, що підтверджується їхніми запереченнями, зазначеними на цих документах.

На підставі акта перевірки Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області склало припис від 02 березня 2020 року № 4 про виконання законних вимог щодо усунення порушень формування, встановлення і застосування державних (регульованих) цін, яким КП «Ірпіньводоканал» зобов`язало:

1. В термін до 01 травня 2020 року повернути споживачам шляхом здійснення перерахунку необґрунтовано нараховану суму в розмірі 797 087,23 грн, а саме:

1) за послугу з постачання холодної води (з використанням внутрішньобудинкових систем), наданих в період:

- з 27 листопада 2020 року по 31 січня 2020 року населенню (співвласникам багатоквартирних будинків) - 285 039,31 грн;

- з 01 грудня 2019 року по 31 січня 2020 року бюджетним установам - 322,85 грн;

- з 01 грудня 2019 року по 31 січня 2020 іншим споживача (госпрозрахунковим підприємствам) - 8 430,12 грн;

2) за послугу з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) наданих в період:

- з 27 листопада 2020 року по 31 січня 2020 року населенню (співвласникам багатоквартирних будинків) - 487 768,85 грн;

- з 01 грудня 2019 року по 31 січня 2020 року бюджетним установам - 541,44 грн;

- з 01 грудня 2019 року по 31 січня 2020 року іншим споживача (госпрозрахунковим підприємствам) - 14 984,66 грн.

2. Реєстри перерахунків та інформацію про виконання припису та вжиті заходи надати до Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області.

Не погоджуючись із актом перевірки від 28 лютого 2020 року та приписом від 02 березня 2020 року № 4, КП «Ірпіньводоканал» звернулося до суду для захисту своїх прав.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади цінової політики визначено Законом України від 21 червня 2012 року № 5007-VI «Про ціни і ціноутворення» (далі - Закон України «Про ціни і ціноутворення», в редакції на час виникнення спірних правовідносин), який урегульовує відносини, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення (преамбула до Закону).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про ціни і ціноутворення» терміни у цьому Законі вживаються в такому значенні: формування ціни - це механізм визначення рівня ціни товару; встановлення ціни - це затвердження (фіксація) рівня ціни; застосування ціни - це продаж (реалізація) товару за встановленою ціною; товаром є продукція, роботи, послуги, матеріально-технічні ресурси, майнові та немайнові права, що підлягають продажу (реалізації); ціноутворення - процес формування та встановлення цін.

Дія Закону України «Про ціни і ціноутворення» відповідно до частини першої його статті 2 поширюється на відносини, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, органами, що здійснюють державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання, які провадять діяльність на території України, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення. Дія цього Закону не поширюється на встановлення тарифів на медичні послуги та лікарські засоби в межах програми медичних гарантій згідно із Законом України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення».

Державна цінова політика відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про ціни і ціноутворення» є складовою частиною державної економічної та соціальної політики і спрямована на забезпечення: 1) розвитку національної економіки та підприємницької діяльності; 2) протидії зловживанню монопольним (домінуючим) становищем у сфері ціноутворення; 3) розширення сфери застосування вільних цін; 4) збалансованості ринку товарів та підвищення їх якості; 5) соціальних гарантій населенню в разі зростання цін; 6) необхідних економічних гарантій для виробників; 7) орієнтації цін внутрішнього ринку товарів на рівень цін світового ринку.

За змістом частини першої статті 8 Закону України «Про ціни і ціноутворення» державна цінова політика у сфері діяльності суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на суміжних ринках реалізується відповідно до законодавства про природні монополії та інших законів України.

Статтею 10 Закону України «Про ціни і ціноутворення» визначено види цін, а саме - встановлено, що суб`єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують: вільні ціни; державні регульовані ціни.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» визначено, що державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість, а також на товари, що виробляються суб`єктами, які займають монопольне (домінуюче) становище на ринку.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про ціни і ціноутворення» органами державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення (далі - уповноважені органи) є:

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з контролю за цінами;

інші органи, визначені законом.

Згідно з частиною другою статті 16 Закону України «Про ціни і ціноутворення» повноваження та порядок діяльності уповноважених органів, права та обов`язки їх посадових осіб, які здійснюють державний контроль (нагляд) за дотриманням суб`єктами господарювання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін та державне спостереження у сфері ціноутворення, визначаються цим Законом, Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" та іншими законами.

Основними функціями уповноважених органів відповідно до статті 17 зазначеного Закону є: 1) виконання контрольно-наглядових функцій за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін; 2) здійснення державного спостереження у сфері ціноутворення; 3) запобігання порушенням у сфері ціноутворення.

Уповноважені органи згідно з пунктами 1, 3-8 частини першої статті 18 Закону України «Про ціни і ціноутворення» мають право:

1) проводити у суб`єктів господарювання в установленому порядку планові та позапланові перевірки:

достовірності зазначеної у документах інформації про формування, встановлення та застосування державних регульованих цін;

бухгалтерських книг, звітів, кошторисів, декларацій, показників реєстраторів розрахункових операцій та інших документів незалежно від способу подання інформації, пов`язаних з формуванням, встановленням та застосуванням державних регульованих цін;

наявності виписки або витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також документів, що посвідчують особу, в посадових осіб.

3) одержувати безоплатно від суб`єктів господарювання, що перевіряються, копії документів та інші відомості, необхідні для здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, документів, що можуть підтверджувати їх порушення, платіжних доручень, квитанцій, що підтверджують факт перерахування до бюджету коштів у разі застосування адміністративно-господарських санкцій, а також довідки, підготовлені суб`єктами господарювання на їх вимогу;

4) робити запити та одержувати від органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в повному обсязі інформацію та документи, необхідні для виконання покладених на них функцій;

5) вимагати від суб`єктів господарювання, що перевіряються, усунення виявлених порушень вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін;

6) приймати рішення про застосування адміністративно-господарських санкцій за порушення вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін;

7) надавати органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання обов`язкові для виконання приписи про усунення порушень вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін;

8) звертатися до суду з позовами про стягнення до бюджету коштів у разі прийняття рішення про порушення вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

За приписами частини першої статті 20 Закону України «Про ціни і ціноутворення» до суб`єктів господарювання застосовуються адміністративно-господарські санкції, зокрема, за порушення вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін - вилучення необґрунтовано одержаної виручки, що становить позитивну різницю між фактичною виручкою від продажу (реалізації) товару та виручкою за цінами, сформованими відповідно до запровадженого способу регулювання (крім тих, що на постійній основі надають житлово-комунальні послуги або мають адресного споживача), та штраф у розмірі 100 відсотків необґрунтовано одержаної виручки; за невиконання приписів уповноважених органів або створення перешкод для виконання покладених на них функцій - штраф у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суми адміністративно-господарських санкцій зараховуються до державного бюджету. Сума необґрунтованої виручки, одержаної суб`єктами господарювання, які на постійній основі надають житлово-комунальні послуги або мають адресного споживача, повертається споживачам (частина друга статті 20 Закону України «Про ціни і ціноутворення»).

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначено Законом України від 05 квітня 2007 року № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів валютного контролю, податкового контролю, митного контролю, державного експортного контролю (крім здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами космічної діяльності України приватної форми власності законодавства про космічну діяльність в Україні), контролю за дотриманням бюджетного законодавства, банківського нагляду, державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, державного нагляду (контролю) в галузі телебачення і радіомовлення, державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг.

Контроль за додержанням ліцензіатами вимог ліцензійних умов здійснюється органами ліцензування у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про ліцензування видів господарської діяльності".

За приписами частини четвертої статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» виключно законами встановлюються:

органи, уповноважені здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності;

види господарської діяльності, які є предметом державного нагляду (контролю);

повноваження органів державного нагляду (контролю) щодо зупинення виробництва (виготовлення) або реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг;

вичерпний перелік підстав для зупинення господарської діяльності;

спосіб та форми здійснення заходів здійснення державного нагляду (контролю);

санкції за порушення вимог законодавства і перелік порушень, які є підставою для видачі органом державного нагляду (контролю) припису, розпорядження або іншого розпорядчого документа.

Орган державного нагляду (контролю) не може здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності, якщо закон прямо не уповноважує такий орган на здійснення державного нагляду (контролю) у певній сфері господарської діяльності та не визначає повноваження такого органу під час здійснення державного нагляду (контролю).

Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Держпрордспоживслужбу), затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 667, за змістом пункту 1 якого Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Держпродспоживслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, та який реалізує державну політику, зокрема з контролю за цінами.

Реалізація державної політики з контролю за цінами, а також здійснення відповідно до закону державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін є одними із завдань Держпродспоживслужби, визначених у підпунктах 1, 2 пункту 3 Положення про цей орган.

Держпродспоживслужба відповідно до покладених на неї завдань: у сфері дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін:

здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням вимог формування, встановлення та застосування державних регульованих цін;

здійснює державний нагляд (контроль) за достовірністю інформації, зазначеної у документах про формування, встановлення та застосування державних регульованих цін;

надає у випадках, передбачених законодавством, висновки щодо економічного обґрунтування витрат під час формування цін (тарифів) на товари, роботи і послуги, щодо яких запроваджено державне регулювання цін (тарифів);

надає органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання обов`язкові до виконання приписи про усунення порушень вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін (підпункт 11 пункту 4 Положення про Держпродспоживслужбу).

Держпродспоживслужба здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи (пункт 7 Положення про Держпродспоживслужбу).

Правові, економічні та організаційні засади державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій в Україні визначено Законом України від 20 квітня 2000 року № 1682-III «Про природні монополії» (далі - Закон України «Про природні монополії»).

Частиною першої статті 1 Закону України «Про природні монополії» встановлено, що суб`єкт природної монополії - суб`єкт господарювання (юридична особа) будь-якої форми власності, який виробляє (реалізує) товари на ринку, що перебуває у стані природної монополії.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про природні монополії» до сфери діяльності суб`єктів природних монополій належать, зокрема централізоване водопостачання, централізоване водовідведення.

За приписами частини першої статті 4 Закону України «Про природні монополії» державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій у сферах, визначених у статті 5 цього Закону, здійснюється національними комісіями регулювання природних монополій, які утворюються і функціонують відповідно до цього Закону з особливостями, встановленими законом.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 8 Закону України «Про природні монополії» предметом державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій згідно з цим Законом є ціни (тарифи) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій.

Відповідно до статті 5 Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон України «Про житлово-комунальні послуги») послуги з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення належать до комунальних послуг.

Правові засади державного регулювання у сфері комунальних послуг визначено Законом України від 09 липня 2010 року № 2479-VI «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» (далі - Закон України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг»).

Частинами першою та другою статті 2 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» визначено, що органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП).

Порядок організації діяльності НКРЕКП визначається Законом України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» НКРЕКП застосовує такі засоби регуляторного впливу на суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках:

1) ліцензування господарської діяльності та контроль за дотриманням ліцензійних умов;

2) встановлення тарифів на комунальні послуги для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках;

3) встановлення для суб`єктів природних монополій, які провадять діяльність у сфері централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, індивідуальних технологічних нормативів використання питної води;

4) інші засоби, передбачені чинним законодавством України.

Статтею 6 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» визначено повноваження НКРЕКП. Зокрема, за змістом пунктів 1, 2, 11, 12, 18, 25 статті 6 Закону НКРЕКП:

бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та централізованого водовідведення;

здійснює ліцензування господарської діяльності з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в обсягах, що перевищують рівень, який встановлюється умовами та правилами провадження господарської діяльності (ліцензійними умовами); розроблення і затвердження ліцензійних умов і порядку контролю за їх дотриманням; розроблення порядків (методик) формування тарифів на комунальні послуги для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках; встановлення тарифів на комунальні послуги суб`єктам природних монополій та суб`єктам господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; здійснення нагляду (контролю) за діяльністю суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках та застосування відповідних санкцій за порушення ними умов і правил провадження відповідних видів господарської діяльності.

здійснює контроль за цільовим використанням коштів, обсяги яких передбачені структурою тарифів, одержаних у результаті провадження ліцензованої діяльності суб`єктами природних монополій та суб`єктами господарювання на суміжних ринках;

здійснює контроль за виконанням суб`єктами природних монополій та суб`єктами господарювання на суміжних ринках інвестиційних програм, спрямованих на оновлення основних фондів, підвищення ефективності та зменшення втрат у процесі провадження діяльності, що підлягає регулюванню;

приймає рішення про застосування адміністративно-господарських санкцій (штрафів) до суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках у випадках і розмірах, передбачених законом;

здійснює інші повноваження, передбачені законом.

Частиною першою статті 11 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» визначено, що державний нагляд (контроль) за діяльністю суб`єктів господарювання на ринку комунальних послуг здійснюється шляхом перевірки стану виконання суб`єктами природних монополій та суб`єктами господарювання на суміжних ринках вимог закону та/або ліцензійних умов відповідно до порядку контролю за дотриманням ліцензійних умов.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» передбачено, що для здійснення державного нагляду (контролю) за ринком комунальних послуг посадові особи національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, мають право у визначених законом випадках:

1) безперешкодного доступу на територію і в приміщення суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках;

2) проводити планові та позапланові перевірки;

3) давати в межах своїх повноважень суб`єктам природних монополій та суб`єктам господарювання на суміжних ринках обов`язкові для виконання приписи щодо усунення фактів порушення вимог нормативно-правових актів;

4) застосовувати до посадових осіб суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках у розмірах та порядку, визначених Кодексом України про адміністративні правопорушення, адміністративні стягнення за:

несвоєчасне надання документів, необхідних для здійснення національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, її повноважень, та інформації, передбаченої законодавством;

ненадання інформації національній комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, або надання завідомо недостовірних даних посадовими особами суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках у сфері теплопостачання, виробництва послуг з централізованого постачання гарячої води та послуг з централізованого опалення (у разі їх виробництва суб`єктом природної монополії), централізованого водопостачання та централізованого водовідведення;

перешкоджання або недопущення до систем теплопостачання і централізованого водопостачання та централізованого водовідведення посадових осіб національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, при виконанні ними службових обов`язків;

невиконання або несвоєчасне виконання суб`єктами природних монополій та суб`єктами господарювання на суміжних ринках у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та централізованого водовідведення рішень чи приписів посадових осіб національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг;

5) накладати на суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках штрафні санкції відповідно до закону.

Статтею 2 Закону України від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (далі - Закон України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг») окреслено сферу діяльності НКРЕКП (далі також - Регулятора).

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 частини першої цього Закону Регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання, зокрема у сфері комунальних послуг: діяльності у сфері централізованого водопостачання та водовідведення в обсягах понад рівень, що встановлюється умовами та правилами провадження господарської діяльності (ліцензійними умовами).

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» Регулятор здійснює державне регулювання шляхом:

1) нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом;

2) ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг;

3) формування цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг та реалізації відповідної політики у випадках, коли такі повноваження надані Регулятору законом;

4) державного контролю та застосування заходів впливу;

5) використання інших засобів, передбачених законом.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 1540-VIII основними завданнями Регулятора є:

1) забезпечення ефективного функціонування та розвитку ринків у сферах енергетики та комунальних послуг;

2) сприяння ефективному відкриттю ринків у сферах енергетики та комунальних послуг для всіх споживачів і постачальників та забезпечення недискримінаційного доступу користувачів до мереж/трубопроводів;

3) сприяння інтеграції ринків електричної енергії, природного газу України з відповідними ринками інших держав, зокрема в рамках Енергетичного Співтовариства, співпраці з Радою регуляторів Енергетичного Співтовариства, Секретаріатом Енергетичного Співтовариства та національними регуляторами енергетики інших держав;

4) забезпечення захисту прав споживачів товарів, послуг у сферах енергетики та комунальних послуг щодо отримання цих товарів і послуг належної якості в достатній кількості за обґрунтованими цінами;

5) сприяння транскордонній торгівлі електричною енергією та природним газом, забезпечення інвестиційної привабливості для розвитку інфраструктури;

6) реалізація цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг;

7) сприяння впровадженню заходів з енергоефективності, збільшенню частки виробництва енергії з відновлюваних джерел енергії та захисту навколишнього природного середовища;

8) створення сприятливих умов для залучення інвестицій у розвиток ринків у сферах енергетики та комунальних послуг;

9) сприяння розвитку конкуренції на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг;

10) інші завдання, передбачені законом.

Згідно з пунктами 3, 4, 11, 12, 13, 14, 20, 26 частини першої статтею 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», якою визначено функції та повноваження Регулятора, для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор:

розробляє та затверджує нормативно-правові акти, зокрема: ліцензійні умови провадження господарської діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг; порядки контролю за дотриманням вимог законодавства у відповідній сфері регулювання та ліцензійних умов; порядки (методики) формування, розрахунку та встановлення державних регульованих цін і тарифів для суб`єктів природних монополій у сферах енергетики та комунальних послуг, а також для інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом; порядок ліцензування видів господарської діяльності, державне регулювання яких здійснюється Регулятором.

здійснює, зокрема ліцензування видів господарської діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг, передбачених законом; визначення умов доступу до товарів (послуг), що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій у сферах енергетики та комунальних послуг; встановлення обмежень для суб`єктів природних монополій щодо суміщення видів діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг; контроль за недопущенням перехресного субсидіювання при провадженні господарської діяльності суб`єктами природних монополій і суміжних ринків у сферах енергетики та комунальних послуг;

контролює додержання ліцензіатами законодавства у відповідній сфері регулювання і ліцензійних умов провадження господарської діяльності та вживає заходів до запобігання порушенням ліцензійних умов;

розглядає справи про порушення ліцензійних умов, а також справи про адміністративні правопорушення і за результатами розгляду приймає рішення про застосування санкцій, накладення адміністративних стягнень у випадках, передбачених законом, приймає у межах своєї компетенції рішення про направлення до відповідних державних органів матеріалів про виявлені факти порушення законодавства;

встановлює державні регульовані ціни і тарифи на товари (послуги) суб`єктів природних монополій та інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом, та змінює їх за результатами перевірки або моніторингу;

забезпечує захист прав та законних інтересів споживачів товарів (послуг), які виробляються (надаються) суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, розгляд звернень таких споживачів та врегулювання спорів, надання роз`яснень з питань застосування нормативно-правових актів Регулятора;

встановлює мінімальні стандарти та вимоги до якості обслуговування споживачів у сферах енергетики та комунальних послуг, визначає умови, порядок і розміри компенсації споживачам, що застосовується у разі недотримання встановлених стандартів та вимог до якості обслуговування споживачів, здійснює моніторинг їх дотримання;

виконує інші функції та повноваження, визначені законом.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» встановлено, що Регулятор здійснює державний контроль за дотриманням суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов шляхом проведення планових та позапланових виїзних, а також невиїзних перевірок відповідно до затверджених ним порядків контролю.

За приписами частини другої статті 22 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» за порушення законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг до суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у відповідній сфері, Регулятор може застосовувати санкції у вигляді:

1) застереження та/або попередження про необхідність усунення порушень;

2) накладення штрафу;

3) зупинення дії ліцензії;

4) анулювання ліцензії.

За порушення законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг до посадових осіб суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у відповідній сфері, Регулятор може застосовувати адміністративні стягнення.

Відповідно до підпункту 11 пункту 2.2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою НКРЕКП від 22 березня 2017 року № 307 при провадженні господарської діяльності з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення ліцензіат повинен відповідно до тарифів, встановлених уповноваженим органом, здійснювати реалізацію обсягів централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення.

Порядок контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов затверджено постановою НКРЕКП від 14 червня 2018 року № 428.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд нагадує, що згідно з положеннями статті 341 КАС України як суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Спірним у цій справі є питання правомірності акта перевірки від 28 лютого 2020 року та припису від 02 березня 2020 року № 4 Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області, яким КП «Ірпіньводоканал» встановлено вимогу повернути споживача шляхом здійснення перерахунку необґрунтовано нарахованої плати за послугу з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

Як установлено матеріалами справи, КП «Ірпіньводоканал» надає послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в м. Ірпінь, м. Буча, смт. Ворзель та смт. Гостомель на підставі ліцензії НКРЕКП.

Не є спірним, що підприємство є суб`єктом природної монополії у сфері централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

У період з 17 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області провело планову перевірку позивачем вимог формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

За результатами перевірки Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області склало акт від 28 лютого 2020 року № 9, в якому зафіксувало порушення підприємством порядку формування, встановлення і застосування державних регульованих цін.

Зазначене порушення, за висновком відповідача, виявилося в тому, що КП «Ірпіньводоканал» в період з 27 листопада 2019 року по 31 січня 2020 року застосовувало тарифи на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, встановлені постановою НКРЕКП від 19 листопада 2019 року № 2444, чим порушило пункт 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в результаті чого необґрунтовано нарахувало плату за послугу з постачання холодної води (використанням внутрішньобудинкових систем) та за послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем).

На підставі зазначеного акта перевірки Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області склало припис від 02 березня 2020 року № 4, яким зобов`язало позивача повернути споживачам шляхом здійснення перерахунку необґрунтовано нараховану плату за послугу з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

Ключові доводи позивача щодо неправомірності акта перевірки та припису полягали у відсутності в Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області повноважень здійснювати контроль за застосуванням суб`єктами природних монополій тарифів у сфері комунальних послуг, позаяк такі повноваження, за висновком позивача, належать виключно НКРЕКП, а також у недоведеності порушення ним вимог пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відмовляючи у позові, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що під час здійснення перевірки дотримання позивачем вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін відповідач діяв в межах повноважень, визначених Законами України «Про ціни і ціноутворення» та «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Водночас суди погодилися з висновками відповідача про те, що позивач у спірний період неправомірно застосовував тарифи на послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, чим порушив вимоги пункт 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Касаційні провадження у цій справі відкрито в межах доводів:

позивача щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій окреслених касаційною скаргою норм матеріального права, за відсутності висновку Верховного Суду щодо їх застосування, в розрізі наявності повноважень у Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області здійснювати перевірки дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін в сфері надання послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення суб`єктами природних монополій;

НКРЕКП, яка не брала участі у справі, щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій окреслених касаційною скаргою норм матеріального права, за відсутності висновку Верховного Суду щодо їх застосування, в розрізі наявності повноважень у Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області здійснювати перевірки формування, встановлення та застосування державних регульованих ціни і тарифів на товари (послуги) суб`єктами природних монополій у сфері комунальних послуг, а також в розрізі порядку врегулювання з 01 травня 2019 року, у зв`язку набранням чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги», договірних відносин між співвласниками багатоквартирних будинків, що не обрали одну з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою статті 14 цього Закону, та виконавцем комунальної послуги у сфері централізованого водопостачання та водовідведення, та визначення виду тарифів, які підлягають застосовуванню до таких споживачів.

Перевіривши доводи касаційних скарг, виходячи з повноважень, визначених статтею 341 КАС України, та оцінивши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

Щодо касаційної скарги КП «Ірпіньводоканал»

Ключовим питанням в межах доводів касаційної скарги є наявність у Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області повноважень здійснювати перевірку дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін в сфері надання послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення суб`єктом природної монополії.

З метою вирішення цього питання суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернутися до аналізу законодавства, що регулює державну цінову політику, державний контроль (нагляд) та спостереження у сфері ціноутворення, діяльність суб`єктів природних монополій, а також межі повноважень Держпродспоживслужби та НКРЕКП.

Аналіз відповідних норм законодавства, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, свідчить, що державна цінова політика в Україні регулюється Законом України «Про ціни і ціноутворення».

Відповідно до преамбули та статті 1 зазначеного Закону державна цінова політика охоплює кілька взаємопов`язаних елементів: формування цін (механізм визначення їх рівня), встановлення цін (фіксація їх рівня), застосування цін (реалізація товарів чи послуг за відповідною ціною), здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення.

При цьому державний контроль (нагляд) та спостереження у сфері ціноутворення поширюються не лише на процес встановлення цін, а охоплюють всі етапи механізму ціноутворення. Таким чином, державний контроль (нагляд) та спостереження у сфері ціноутворення є самостійним та невід`ємним елементом державної цінової політики.

Органами державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про ціни і ціноутворення» є центральний орган виконавчої влади, що реалізує політику з контролю за цінами, а також інші органи, визначені законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Держпродспоживслужбу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №667, Держпродспоживслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з контролю за цінами.

Підпунктами 1 і 2 пункту 3 та підпунктом 11 пункту 4 цього Положення, передбачено, що Держпродспоживслужба здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, здійснює державний нагляд (контроль) за достовірністю інформації, зазначеної у документах про формування, встановлення та застосування державних регульованих цін та надає суб`єктам господарювання обов`язкові до виконання приписи про усунення порушень вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Отже, закон покладає на Держпродспоживслужбу функцію державного контролю (нагляду) та спостереження за всіма етапами ціноутворення.

Варто зазначити, що Закон України «Про ціни і ціноутворення» не містить застережень або виключень щодо здійснення державного нагляду (контролю) у сфері ціноутворення залежно від галузевої належності суб`єктів господарювання. Відтак повноваження Держпродспоживслужби щодо державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення поширюються на всіх суб`єктів господарювання, які застосовують державні регульовані ціни.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про ціни і ціноутворення» за порушення вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін Держпродспоживслужба має право застосувати адміністративно-господарські санкції, зокрема вилучати необґрунтовано одержану виручку та повертати її споживачам, накладати штрафи, передбачені статтею 20 цього ж Закону.

З наведеного випливає, що реалізуючи свої повноваження безпосередньо або через територіальні органи (пункт 7 Положення про Держпродспоживслужбу) Держпродспоживслужба забезпечує державний нагляд (контроль) у сфері ціноутворення за всіма суб`єктами господарювання, які застосовують державні регульовані ціни.

Централізоване водопостачання та централізоване водовідведення відповідно до статті 5 Закону України «Про природні монополії» належать до сфер діяльності суб`єктів природних монополій.

Згідно з приписами частини першої статті 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість, а також на товари, що виробляються суб`єктами, які займають монопольне (домінуюче) становище на ринку.

З огляду на те, що послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення надаються суб`єктами природних монополій, тарифи на такі послуги за своєю правовою природою мають статус державних регульованих цін, а отже їх формування, встановлення та застосування підлягають обов`язковому державному нагляду (контролю) відповідно до Закону України «Про ціни і ціноутворення».

Водночас необхідно врахувати, що законодавство передбачає спеціальний механізм державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про ціни і ціноутворення» державна цінова політика у сфері діяльності суб`єктів природних монополій реалізується відповідно до законодавства про природні монополії та інших законів України.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про природні монополії» встановлено, що державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій здійснюється національними комісіями регулювання природних монополій, які утворюються і функціонують відповідно до цього Закону з особливостями, встановленими законом.

Послуги з централізованого водопостачання та водовідведення належать до комунальних послуг (стаття 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) (частина перша статті 2 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг»).

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» НКРЕКП здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сфері комунальних послуг, включаючи діяльність у сфері централізованого водопостачання та водовідведення в обсягах понад рівень, що встановлюється умовами та правилами провадження господарської діяльності (ліцензійними умовами).

Отже, НКРЕКП є спеціальним органом державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій у сфері комунальних послуг, включаючи діяльність централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в обсягах, визначених ліцензійними умовами.

Правовий зміст такого державного регулювання конкретизовано у Законі України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг». Зокрема, згідно з частиною другою статті 3 зазначеного Закону, НКРЕКП здійснює державне регулювання шляхом формування цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг, її реалізації у випадках, коли такі повноваження надані НКРЕКП законом, а також шляхом здійснення державного контролю та застосування заходів впливу.

Серед інструментів регуляторного впливу НКРЕКП законодавством передбачено: встановлення тарифів на комунальні послуги для суб`єктів природних монополій, встановлення для суб`єктів природних монополій, які провадять діяльність у сфері централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, індивідуальних технологічних нормативів використання питної води (стаття 5 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг»).

Державний нагляд (контроль) за діяльністю суб`єктів господарювання на ринку комунальних послуг НКРЕКП здійснює шляхом перевірки стану виконання суб`єктами природних монополій вимог закону та/або ліцензійних умов відповідно до порядку контролю за дотриманням ліцензійних умов (частина перша статті 11 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг»).

Згідно з пунктами 11, 12, 13 частини першої статті 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», НКРЕКП, зокрема: контролює додержання ліцензіатами законодавства у відповідній сфері регулювання і ліцензійних умов провадження господарської діяльності та вживає заходів до запобігання порушенням ліцензійних умов, розглядає справи про порушення ліцензійних умов, а також справи про адміністративні правопорушення і за результатами розгляду приймає рішення про застосування санкцій, накладення адміністративних стягнень у випадках, передбачених законом, приймає у межах своєї компетенції рішення про направлення до відповідних державних органів матеріалів про виявлені факти порушення законодавства, встановлює державні регульовані ціни і тарифи на товари (послуги) суб`єктів природних монополій та інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо відповідні повноваження надані НКРЕКП законом, та змінює їх за результатами перевірки або моніторингу.

Аналіз наведеного свідчить, що НКРЕКП здійснює комплексне галузеве регулювання діяльності суб`єктів природних монополій у сфері комунальних послуг, в тому числі у сфері централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, таке регулювання включає встановлення та зміну тарифів, ліцензування діяльності та контроль за дотриманням ліцензійного законодавства і ліцензійних умов.

Контрольна функція НКРЕКП, визначена статтею 19 зазначеного Закону, реалізується шляхом проведення перевірок дотримання законодавства у відповідній сфері та виконання ліцензійних умов.

При цьому однією з ключових вимог ліцензійної діяльності є реалізація обсягів централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення (послуг) за тарифами, встановленими НКРЕКП (підпункт 11 пункту 2.2 Ліцензійних умов, затверджених постановою НКРЕКП № 307).

Згідно з частиною другою статті 22 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» за порушення законодавства у відповідних сферах НКРЕКП має право застосувати санкції, зокрема, застереження та/або попередження про необхідність усунення порушень, накладення штрафу, зупинення дії ліцензії, анулювання ліцензії, адміністративні стягнення до посадових осіб суб`єктів господарювання.

З аналізу наведеного випливає, що закон покладає на НКРЕКП спеціальний державний нагляд (контроль) за діяльністю суб`єктів природних монополій у сфері комунальних послуг, в тому числі у сфері централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, який є складовою контролю за дотриманням ліцензійних умов та правил провадження ліцензованої діяльності.

Важливо враховувати, що відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» орган державного нагляду (контролю) не може здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності, якщо закон прямо не уповноважує такий орган на здійснення державного нагляду (контролю) у певній сфері господарської діяльності та не визначає повноваження такого органу під час здійснення державного нагляду (контролю).

Зазначене положення відображає принцип неприпустимості дублювання повноважень органів державного нагляду (контролю) та неприпустимості здійснення заходів державного нагляду (контролю) різними органами державного нагляду (контролю) з одного й того самого питання.

Тобто, кожен орган державного контролю може діяти виключно в межах повноважень, прямо визначених законом, а зміст його контрольних функцій обумовлюється характером виключно тієї сфери, у якій він здійснює нагляд.

Системний аналіз відповідного законодавства вказує на те, що НКРЕКП є спеціальним галузевим регулятором у сфері комунальних послуг, зокрема у сфері послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення суб`єктами природних монополій: вона формує тарифну політику, здійснює ліцензування та контролює дотримання ліцензійних умов і галузевого законодавства.

Держпродспоживслужба є органом загального державного контролю (нагляду) у сфері ціноутворення: вона здійснює контроль за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, у тому числі у сфері комунальних послуг, зокрема у сфері надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення суб`єктами природних монополій.

Тобто, повноваження НКРЕКП та Держпродспоживслужби мають різну правову природу та різний предмет регулювання.

НКРЕКП забезпечує галузеве регулювання та контроль за діяльністю суб`єктів природних монополій, тоді як Держпродспоживслужба здійснює загальний державний контроль за дотриманням ними вимог щодо встановлення, формування та застосування державних регульованих тарифів.

Відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління Держпродспоживслужби в області, в місті Києві, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12 квітня 2017 року № 209, Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області є територіальним органом Держпродспоживслужби та діє у межах повноважень цього центрального органу виконавчої влади.

Відтак, відповідаючи на ключове питання касаційної скарги, Верховний Суд формує узагальнений правовий висновок про те, що Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області як територіальний орган Держпродспоживслужби наділене повноваженнями здійснювати перевірки дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін в сфері комунальних послуг, зокрема у сфері надання послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення суб`єктом природної монополії.

Твердження КП «Ірпіньводоканал» про те, що відповідно до пункту 1 Положення про Держпродспоживслужбу повноваження відповідача з контролю за цінами окреслені окремими галузями, зокрема ветеринарної медицини, харчових продуктів, рослинництва (насінництва та розсадництва) тощо, тобто спрямовані на контроль за здоров`ям населення, не відповідає змісту зазначеного нормативного акта, відповідно до якого контроль за цінами є самостійним напрямом державної політики і не обмежується переліком окремих сфер державного регулювання, які зазначені у цьому положенні поряд з нею.

Крім того, державний нагляд (контроль) за дотриманням вимог формування, встановлення та застосування державних регульованих цін Держпродспоживслужба здійснює відповідно до статті 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» та Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Вказані закони не містять жодних норм, які б пов`язували повноваження Держпродспоживслужби щодо контролю за цінами виключно зі сферами, що стосуються захисту здоров`я населення.

Посилання КП «Ірпіньводоканал» на статтю 8 Закону України «Про ціни і ціноутворення» (яка визначає те, що державна цінова політика у сфері діяльності суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на суміжних ринках реалізується відповідно до законодавства про природні монополії та інших законів України) не підтверджує його висновку про відсутність відповідних повноважень у Держпродспоживслужби.

Зміст цієї норми полягає у визначенні механізму формування та встановлення тарифів, а не у визначенні системи органів контролю за дотриманням законодавства про ціни. Інакше кажучи, ця норма регулює механізм тарифоутворення, однак не виключає застосування загального законодавства у державного контролю за цінами.

Тому сам по собі факт існування спеціального законодавства, яке регулює цінову політику у сфері природних монополій, не означає автоматичного виключення повноважень органів державного контролю (нагляду) у сфері ціноутворення, визначених Законом України «Про ціни і ціноутворення».

Помилковими є також доводи КП «Ірпіньводоканал» про те, що перевірку застосування тарифів суб`єктами природних монополій може здійснювати виключно орган, визначений законодавством про природні монополії.

Як зазначалося, Закон України «Про ціни і ціноутворення» передбачає існування окремої системи уповноважених органів державного контролю у сфері ціноутворення. Відповідно до статті 16 цього Закону органами державного контролю (нагляду) у сфері ціноутворення є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з контролю за цінами, а також інші органи, визначені законом.

Таким органом, зокрема, відповідно до Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №667, є Держпродспоживслужба, яка здійснює державний нагляд за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін. Отже, контроль за застосуванням державних регульованих тарифів прямо належить до компетенції цього органу.

Аргументи КП «Ірпіньводоканал» про те, що поняття «державний нагляд (контроль) у сфері ціноутворення» та «державний нагляд (контроль) у сфері комунальних послуг» хоч і не є тотожними, проте не є взаємовиключними, не є переконливими.

Скаржник обґрунтовує цю позицію тим, що державний контроль у сфері комунальних послуг включає контроль за застосуванням цін (тарифів) на такі послуги, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» тарифи на централізоване водопостачання і водовідведення є комунальними тарифами, а згідно зі статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідні послуги належать до комунальних.

Дійсно, законодавство визначає тарифи на послуги централізованого водопостачання та водовідведення як комунальні тарифи. Однак таке визначення лише характеризує вид послуги та сферу її надання, а також особливості формування її вартості. Водночас це не змінює правову природу тарифу як державної регульованої ціни, на яку поширюється дія Закону України «Про ціни і ціноутворення». Відповідно до цього Закону уповноважений орган у сфері ціноутворення може здійснювати контроль за дотриманням правил застосування державних регульованих цін незалежно від того, що такі ціни встановлені у сфері комунальних послуг.

Не спростовує цього висновку і посилання КП «Ірпіньводоканал» на частину другу статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», яка передбачає, що дія цього Закону не поширюється на державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг.

Зміст цієї норми стосується контролю за дотриманням галузевого законодавства, який здійснюється відповідним спеціальним регулятором у відповідній сфері. Натомість державний контроль у сфері ціноутворення є окремим видом державного нагляду, який регулюється спеціальним законом - Законом України «Про ціни і ціноутворення».

Відтак, обмеження, передбачене частиною другою статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», не можна тлумачити як повне виключення можливості здійснення перевірки застосування державних регульованих цін органом, уповноваженим здійснювати контроль у сфері ціноутворення.

Окремо слід звернути увагу на аргумент скаржника про те, що питання застосування тарифів належить до ліцензійних умов, виконання яких перевіряється виключно НКРЕКП відповідно до Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов.

У цьому контексті необхідно зазначити, що наявність певної вимоги, зокрема щодо застосування тарифу, у ліцензійних умовах не означає автоматичного включення або скасування загальнодержавного нагляду за дотриманням загальної дисципліни цін.

Йдеться про два різні види державного контролю та відповідальності. Порушення ліцензійних умов спричиняє відповідальність перед НКРЕКП, яка може застосовувати передбачені законом заходи впливу, зокрема накладення штрафу, зупинення або анулювання ліцензії. Натомість, порушення вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, тобто порушення державної дисципліни цін, спричиняє відповідальність у межах законодавства про ціни, зокрема перед Держпродспоживслужбою. Така відповідальність полягає, зокрема, у вилученні необґрунтовано одержаної виручки та її поверненні споживачам відповідно до статті 20 Закону України «Про ціни і ціноутворення».

Слушно вкотре наголосити, що наведене законодавство не містить норми, яка б забороняла Держпродспоживслужбі здійснювати перевірки суб`єктів господарювання, що мають ліцензії НКРЕКП, або передавала контроль за правильністю застосування тарифів на комунальні послуги виключно до компетенції цього регулятора. Навпаки, контроль за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін є прямою функцією Держпродспоживслужби.

Доводи скаржника фактично ґрунтуються на змішуванні двох різних видів державного контролю - галузевого контролю у сфері комунальних послуг та контролю у сфері ціноутворення. Водночас, як зазначалося, що законодавство передбачає існування обох механізмів, які мають різний предмет правового регулювання і здійснюються різними органами.

Суд звертає увагу на те, що сам факт встановлення тарифів НКРЕКП та їх застосування суб`єктами природних монополій у сфері комунальних послуг не виключає повноважень органу державного контролю у сфері ціноутворення перевіряти правильність їх застосування. Відтак твердження КП «Ірпіньводоканал» про відсутність у Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області повноважень здійснювати відповідну перевірку не ґрунтується на нормах законодавства, чинного на момент існування спірних правовідносин.

За такого правового регулювання, суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли висновку про наявність у Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області повноважень здійснювати перевірку дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін в сфері надання послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення суб`єктом природної монополії.

Отже доводи касаційної скарги КП «Ірпіньводоканал», покладені в основу підстави для касаційного перегляду судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, свого підтвердження не знайшли.

Іншим доводам касаційної скарги КП «Ірпіньводоканал» щодо недоведеності відповідачем встановленого порушення підприємством вимог пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», суд касаційної інстанції оцінки не надає, зважаючи на межі касаційного перегляду, визначені статтею 341 КАС України.

За таких обставин Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного припису та правомірно прийняли рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання неправомірними і скасування припису від 02 березня 2020 року № 4 про виконання законних вимог щодо усунення порушень порядку формування та встановлення державних (регульованих) цін.

Щодо судових рішень судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання неправомірним і скасування акта перевірки від 28 лютого 2020 року, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів).

Під рішенням суб`єкта владних повноважень у контексті положень КАС України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

Нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування (пункт 18 частини першої статті 4 КАС України).

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

Обов`язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Водночас право на судове оскарження не є абсолютним, наявність формальної або процедурної помилки, без врахування рішення, яке має для суб`єкта конкретні юридичні наслідки, не є підставою для звернення до адміністративного суду.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів.

У свою чергу до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинені ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

За змістом рішень судів попередніх інстанцій, у цій справі позивач оскаржує в тому числі акт перевірки дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін від 28 лютого 2020 року № 9, складений Головним управлінням Держпродспоживслужби в Київській області за результатами здійснення планового заходу державного нагляду (контролю).

Відповідно до частини другої статті 16 Закону «Про ціни і ціноутворення» порядок діяльності уповноважених органів, які здійснюють державний контроль (нагляд) за дотриманням суб`єктами господарювання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін визначається цим Законом, Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та іншими законами.

За правилами частини шостої статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю) складає акт, який повинен містити такі відомості: дату складення акта; тип заходу (плановий або позаплановий); форму заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд тощо); предмет державного нагляду (контролю); найменування органу державного нагляду (контролю), а також посаду, прізвище, ім`я та по батькові посадової особи, яка здійснила захід; найменування юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснювався захід.

Посадова особа органу державного нагляду (контролю) зазначає в акті стан виконання вимог законодавства суб`єктом господарювання, а в разі невиконання - детальний опис виявленого порушення з посиланням на відповідну вимогу законодавства.

На підставі акта, складеного за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) за наявності підстав для повного або часткового зупинення виробництва (виготовлення), реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг звертається у порядку та строки, встановлені законом, з відповідним позовом до адміністративного суду.

У разі необхідності вжиття інших заходів реагування орган державного нагляду (контролю) протягом п`яти робочих днів з дня завершення здійснення заходу державного нагляду (контролю) складає припис, розпорядження, інший розпорядчий документ щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу (частина сьома статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності»).

Отже, акт перевірки органу державного нагляду (контролю) лише фіксує наявність або відсутність порушень законодавства за результатами здійсненого заходу.

Оцінка такого акта, зокрема дій посадових осіб органу державного нагляду (контролю) щодо його складання та викладення висновків, може бути надана судом лише у рамках спору про оскарження рішення, прийнятого на підставі цього акта.

Саме дії/рішення органу державного нагляду (контролю), вчинені/прийняті на підставі акта, складеного за результатами здійсненого заходу, не спричиняють для позивача настання негативних наслідків у вигляді порушення прав, свобод та інтересів.

Тобто, сам акт та дії посадових осіб щодо його складання не створюють правових наслідків, не породжують, не змінюють та не звужують права особи, не встановлюють для неї додаткових обов`язків та не покладають відповідальність, а тому не є рішенням (діями) суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 5 КАС України, які можуть бути оскаржені до адміністративного суду.

Водночас, згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постановах від 22 березня 2018 року у справі №П/9901/135/18, від 31 січня 2019 року у справі №9901/56/19, від 27 червня 2019 року у справі №9901/920/18, поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Суди попередніх інстанцій на наведене уваги не звернули, чим допустили порушення норм матеріального і процесуального права відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання неправомірним і скасування акта перевірки від 28 лютого 2020 року.

Щодо касаційної скарги НКРЕКП - особи, яка не брала участі у справі

Відповідно до частини першої статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 293 КАС України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Отже, КАС України виокремлює коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які умовно можна поділи на дві групи: 1) учасники справи; 2) особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому, на відміну від учасника справи, особа, яка не була залучена до участі у справі, повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 17 травня 2018 року у справі №904/5618/17 і від 11 липня 2018 року у справі №911/2635/17, судове рішення, що оскаржується особою, незалученою до участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи. Тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, незалучених до участі у справі, але і їхні процесуальні права, що витікають із сформульованого в статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 305 КАС України якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції повинен з`ясувати, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та/або обов`язки скаржника і які конкретно.

Таким чином, КАС України покладає на суд апеляційної інстанції обов`язок встановити наявність правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а також перевірити, чи вирішував суд першої інстанції питання щодо прав, інтересів та (або) обов`язків цієї особи оскаржуваним судовим рішенням.

Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи із зазначеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 13, 293 КАС України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та/або обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Тобто скаржник повинен підтвердити безпосередність його правового зв`язку з оскаржуваним судовим рішення, а саме: чітко зазначити в апеляційній скарзі, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та/або обов`язки, та про які саме.

При цьому суд апеляційної інстанції має з`ясувати, чи вирішував суд першої інстанції питання про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановлення факту вирішення судом першої інстанції зазначених питань є необхідною передумовою для здійснення апеляційного перегляду судового рішення та оцінки доводів особи, яка подала скаргу, оскільки в інакшому випадку (якщо буде встановлено, що питання про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника у справі судом першої інстанції не вирішувалися) апеляційний адміністративний суд закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 305 КАС України.

Подібні за своїм змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 29 січня 2026 року у справі №300/5315/23.

Згідно з матеріалами справи, НКРЕКП звернулася до апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції як особа, яка не брала участі у справі, але судове рішення у якій прийнято щодо її прав, інтересів та (або) обов`язків. Апеляційну скаргу мотивувала тим, що рішення суду першої інстанції у цій справі має безпосередній вплив на права, свободи та інтереси НКРЕКП як державного органу, уповноваженого на здійснення державного регулювання, зокрема у сфері централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційну скаргу НКРЕКП, зазначив, що вважає доречним розглянути її по суті, при цьому її доводи є аналогічними доводам апеляційної скарги позивача, та також не заслуговують на увагу, тому відмовив у її задоволенні.

Тобто суд розглянув апеляційну скаргу по суті викладених у ній вимог, проте не вирішив питання, яке має передувати розгляду апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, а саме не з`ясував чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав, обов`язків, інтересів скаржника, у той час як КАС України зобов`язує апеляційний адміністративний суд з`ясувати обставини наявності або відсутності правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі та дослідити, чи вирішено місцевим адміністративним судом питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, суд апеляційної інстанцій, розглядаючи апеляційну скаргу НКРЕКП, не встановив всіх обставин справи, які мають важливе значення для її правильного вирішення, що є порушення норм процесуального права.

До повноважень Верховного Суду, під час розгляду справи в касаційному порядку, не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

Разом із тим, без з`ясування наведених обставин ухвалене судом апеляційної інстанції у справі рішення в частині відмови у задоволенні апеляційної скарги НКРЕКП не можна вважати законним та обґрунтованим.

Отже, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами пунктів 1, 2, 5 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду; скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини першої статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання неправомірним і скасування акта перевірки від 28 лютого 2020 року необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині позовних вимог закрити, позаяк спір в цій частині позовних вимог не підлягає судовому розгляду.

Також Суд вважає необхідним оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні апеляційної скарги НКРЕКП скасувати, а справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для встановлення того, чи вирішував суд першої інстанцій в оскаржуваному НКРЕКП судовому рішенні питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

В іншій частині оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій необхідно залишити без змін.

Таким чином, касаційні скарги КП «Ірпіньводоканал» та НКРЕКП належить задовольнити частково.

Керуючись статтями 238, 341, 345, 349, 350, 353, 354, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги Комунального підприємства «Ірпіньводоканал», Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання неправомірним і скасування акта перевірки від 28 лютого 2020 року скасувати, а провадження у справі № 320/3856/20 в цій частині позовних вимог закрити.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні апеляційної скарги Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг скасувати, а справу № 320/3856/20 у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач судді А.Г. Загороднюк Л.О. Єресько В.М. Соколов