Справа № 200/10222/25
Суддя: Загацька Т.В.
Дата ухвалення: 2026-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 року Справа№200/10222/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Загацької Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ) (з урахуванням уточненого позову), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ) відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати його середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 17.05.2024 по 28.11.2025 - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100;

- зобов`язати НОМЕР_3 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ) виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 17.05.2024 по 28.11. 2025 - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100;

- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ) відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29.01.2020 по 28.11.2025 - день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі включно за весь час затримки виплати;

- зобов`язати НОМЕР_3 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29.01.2020 по 28.11.2025 - день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі включно за весь час затримки виплати;

- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29.01.2020 по 28.11.2025 - день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі включно за весь час затримки виплати;

- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29.01.2020 по 28.11.2025 - день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі включно за весь час затримки виплати.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16.01.2026 суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) без виклику учасників справи. Витребувано певні докази.

За правилами частини 1 статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином за допомогою програмного забезпечення Електронний суд.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), а з грудня 2023 року вибув для подальшого проходження служби до НОМЕР_5 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ) по 17.05.2024, та на даний час позивач є виключеним зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Зазначив, що 28.11.2025 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/3559/25 на розрахунковий рахунок позивача була нарахована сума перерахованого грошового забезпечення. При цьому відповідач-2 не нарахував та не виплатив середній заробіток за час несвоєчасної виплати суми грошового забезпечення у повному обсязі. Позивач вважає ненарахування та невиплату йому середнього заробітку за час несвоєчасної виплати суми грошового забезпечення у повному обсязі протиправними. Позивач наполягає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки лише оскаржувані дії відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні вчинені відповідачем не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необгрутовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); недобросовісно; нерозсудливо; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), тому вони є протиправними. Дані висновки відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, які регулюють спірні правовідносини. Окрім того, вважає за необхідне стягнути на користь Позивача з відповідача-1 втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за весь час затримки виплати - за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі. НОМЕР_1 прикордонний загін ДПСУ (відповідач-1) здійснював нарахування та виплату грошового забезпечення Позивачу у період з 29.01.2020; неправомірно застосовував прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018; допустив системне заниження доходу, що призвело до втрати частини грошових доходів позивача, отже, саме відповідач-1 є суб`єктом порушення строків та повноти виплати доходу. Компенсація втрати частини доходів регулюється: Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; Постановою КМУ від 21.02.2001 №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів…». Відповідно до ст. 1 Закону: компенсація провадиться у разі порушення строків виплати нарахованих доходів, у тому числі грошового забезпечення. Компенсація здійснюється тим органом, який допустив порушення строків виплати доходу. Оскільки порушення виникло та тривало саме під час служби у відповідача-1, обов`язок з компенсації втрати частини доходів покладається саме на НОМЕР_1 прикордонний загін ДПСУ. Щодо відповідача-2, НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ) то зазначаю, що середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку - це санкція, а не складова грошового забезпечення, правове регулювання: ст. 116 КЗпП України - обов`язок повного розрахунку в день звільнення; ст. 117 КЗпП України - відповідальність роботодавця у вигляді середнього заробітку за весь час затримки. Верховний Суд неодноразово зазначав, що ці норми застосовуються до військовослужбовців у частині відповідальності за несвоєчасний остаточний розрахунок. Відповідно до правової позиції ВС та практики адміністративних судів: Обов`язок провести остаточний розрахунок покладається на ту військову частину, в якій військовослужбовець перебував на день виключення зі списків особового складу.

Вказану бездіяльність відповідачів вважає протиправною, просив задовольнити позов.

Відповідач 1 - військова частина НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України ( НОМЕР_1 прикордонний загін) через канцелярію суду у встановлені судом строки, надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з умисним несвоєчасним виконанням рішення суду, а отже, визначальними обставинами для виплати компенсації вважаємо умисне невиконання в/ч НОМЕР_2 вимог щодо нарахування та виплати вказаних доходів. Як зазначає позивач НОМЕР_1 прикордонним загоном на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 у справі №200/3559/25 була виплачені кошти 28 листопада 2025 року, після того, як рішення суду набрало законної сили 06 листопада 2025 року, з моменту винесення постанови Першого апеляційного адміністративного суду, тобто рішення було виконано в розумний термін в межах наявних фінансових асигнувань. Підсумовуючи вищезазначене, вважає, що прикордонний загін діяв на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України. Крім того, дії відповідача відповідають і нормам ст.2 КАС України яким визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, а також підстави визнання неправомірними діянь суб`єкта владних повноважень.

Відповідач 2 НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ) через канцелярію суду у встановлені судом строки, надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що позивач не проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 та не перебував в ній на фінансовому та матеріальному забезпечення у військовій частині. Розмір грошового забезпечення та рішення щодо нарахування та виплати його грошового забезпечення військова частина НОМЕР_4 не приймала.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , є громадянином України (паспорт № НОМЕР_7 ), учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_8 від 25.06.2015) та особою, що претендує на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29.07.2025 у справі №200/3559/25 встановлено, що наказом Голови Державної прикордонної служби України від 17.05.2024 №858-ОС, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Головного відділу внутрішньої та власної безпеки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Державної прикордонної служби України майстер-сержанта ОСОБА_1 , техніка-водія відділу внутрішньої та власної безпеки по НОМЕР_3 мобільному прикордонному загону, звільненого з військової служби в запас Збройних Сил України наказом Голови Державної прикордонної служби України від 17.05.2024 №853-ос згідно з підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 17.05.2024.

Наказом визначено виплатити грошову компенсацію за 40 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2022 рік, 10 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2023 рік та за 140 невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 та 2024 роки.

Позивач вважав, що за період з 29.01.2020 по 20.05.2023 відповідач - НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) неповністю виплатив грошове забезпечення, внаслідок того, що розрахунок здійснювався з урахуванням прожиткового мінімуму, встановленого на 01.01.2018, в той час як належало застосовувати прожитковий мінімум, встановлений на 01 січня календарного року.

Також, було встановлено, що в лютому 2020, серпні 2021, березні 2022 та березні 2023 позивачу виплачена матеріальна допомога на оздоровлення, у травні 2023 допомога для вирішення соціально-побутових питань, а також грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 та 2023 роки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2024 роки, що не заперечується відповідачем.

Не погоджуючись з такими діями відповідача - НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України, позивач звертався до суду з позовом.

Рішенням суду від 29.07.2025 у справі 200/3559/25 було, зокрема, зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 29.01.2020 по 20.05.2023 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення і вирішення соціально-побутових питань, а також грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї за вказаний період, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 та 01.01.2023, з урахуванням виплачених сум.

Рішення суду набрало законної сили 06.11.2025.

Військова частина НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) перерахувала позивачу на виконання вищезазначеного рішення грошові кошти в розмірі 203010,11 грн 28.11.2025, які зараховано на картковий рахунок позивача.

Також до матеріалів справи було долучено довідку №37 від 30.01.2026 НОМЕР_1 прикордонного загону, де зазначено, що відповідно абзацу 4 пункту 2 Постанови кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати за останні 2 календарних місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, проводиться за останнім місцем служби. ОСОБА_2 в грудні 2023 року був переведений для подальшого проходження військової служби до НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України. Враховуючи вищенаведене не вбачається можливості для надання довідки про середній заробіток позивача відповідно до Постанови кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення при звільненні від 21.01.2026 №94, виданої військовою частиною НОМЕР_4 , позивачу при звільненні виплачено грошове забезпечення за травень 2024 у розмірі 94557,77 грн, також у червні компенсовано невикористані щорічні та додаткові відпустки та виплачено одноразово грошову допомогу при звільненні у розмірі 377360,57 грн, разом 471918,34 грн.

Відповідно до довідки про середньоденного грошового забезпечення позивача №95 від 21.01.2026, виданої військовою частиною НОМЕР_4 , середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці, що передували місяцю його звільнення зі служби, становить 864,30 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до абзацу 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно статті 116 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, яким, зокрема викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України.

На підставі статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

В постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.

І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Оскільки відповідач не провів з позивачем на день його виключення зі списків особового складу та з усіх видів забезпечення розрахунок у повному обсязі, то позивач відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

Період затримки розрахунку при звільненні повинен обчислюватися з першого дня після звільнення, а закінчуватися днем остаточного розрахунку.

Позивача виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 17.05.2024.

Остаточний розрахунок з позивачем проведено 28.11.2025.

Отже, період затримки розрахунку при звільненні становить з 18.05.2024 (наступний день після звільнення) по 17.11.2024 (відповідно до ст. 117 КЗпП не більш як за шість місяців)

Таким чином, з відповідача 2 належить стягнути середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП не більш як за шість місяців з 18.05.2024 по 17.11.2024, що становить 184 календарних дні.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт л пункту 1 розділу І Порядку № 100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

На підставі пункту 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки від 21.01.2026 №95 середньоденне грошове забезпечення позивача за два місяці до звільнення складає 864,30 грн.

Період затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача 2 виникає обов`язок випалити позивачу середнє грошове забезпечення, з урахуванням чинної норми статті 117 Кодексу законів про працю України становить 184 календарних дні.

При цьому період з 19.07.2022 регулюється чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка встановлює максимальний строк відповідальності роботодавця шість місяців.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 зазначила, що шестимісячне обмеження є лише максимальною межею відповідальності роботодавця, але не скасовує необхідності застосування принципів розумності, справедливості та співмірності, а тому при визначенні розміру відшкодування суд має враховувати розмір простроченої заборгованості та її співвідношення із сумою середнього заробітку.

Судом встановлено, що на виконання судового рішення від 29.07.2025 у справі 200/3559/25 військово частиною 2382 ( НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) 28.11.2025 виплачено позивачу 203010,11 грн.

Вказана сума є розміром заборгованості, яка не була виплачена позивачу на день звільнення, та виплачена із затримкою.

Разом з тим, відповідно до довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення при звільненні від 21.01.2026 №94, виданої військовою частиною НОМЕР_4 , позивачу при звільненні виплачено грошове забезпечення за травень 2024 у розмірі 94557,77 грн, також у червні компенсовано невикористані щорічні та додаткові відпустки та виплачено одноразово грошову допомогу при звільненні у розмірі 377360,57 грн, разом 471918,34 грн.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Повний розрахунок середнього заробітку за максимально можливий період шести місяців становить: 864,30 грн х 184 дні = 159031,20 грн.

Отже, відповідальність відповідача в порядку ст.117 КЗпП з урахуванням принципу співмірності слід обраховувати на виконання постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 по справі № 489/6074/23 із виділом істотної частки заборгованості при звільненні за формулою: сума боргу/суми, належні при звільненні х100%.

Сума боргу, виплаченого з затримкою становить 203 010,11 грн., що підтверджується наявними у справі доказами.

Відповідно до довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення при звільненні від 21.01.2026 №94, виданої військовою частиною НОМЕР_4 , позивачу при звільненні виплачено грошове забезпечення за травень 2024 у розмірі 94 557,77 грн, також у червні компенсовано невикористані щорічні та додаткові відпустки та виплачено одноразово грошову допомогу при звільненні у розмірі 377 360,57 грн, разом 471 918,34 грн.

Загалом вказана сума становить 674 928,45 грн (203 010,11 грн +471918,34 грн).

Отже, істотна частка складає: 203 010,11 грн./ 674 928,45 грн. х 100 = 30,08 %.

Таким чином співмірний середній заробіток становить 30,08 % істотної частки від повної відповідальності в порядку ст. 117 КЗпП 159031,20 грн. та складає 47 836,58 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 2 на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 47 836,58 грн за період з 18.05.2024 по 17.11.2024.

Стосовно компенсації втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати частини грошового забезпечення, виплата якої проведена 28.11.2025 суд зазначає таке.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, урегульовані Законом України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі Закон № 2050).

Статтею 1 Закону № 2050 встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2050 компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (частина друга статті 2 Закону № 2050-III у редакції, яка діяла до 26 лютого 2021 року);

пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника (частина друга статті 2 Закону № 2050-III у редакції, яка діє з 26.02.2021).

На підставі статті 3 Закону № 2050 сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

На підставі статті 4 Закону № 2050 виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Як визначено в абзаці першому статті 7 Закону № 2050 відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі Порядок №159) відтворює положення Закону №2050-ІІІ, конкретизує підстави та механізм виплати компенсацій.

Так, зокрема, пунктом 3 Порядку №159 встановлено, що компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);

соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, страхові виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

стипендії;

заробітна плата (грошове забезпечення);

сума індексації грошових доходів громадян;

суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Суд враховує, що подібні правовідносини були предметом розгляду Верховним Судом у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі № 560/8194/20 (постанова від 02.04.2024).

У вказаній справі, Судова палата сформулювала такі висновки:

24.(…) пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-ІІІ, який, проте, не визначає спеціальних строків для звернення до суду (…)

29. Отже, Судова палата доходить висновку, що умовами для виплати суми компенсації у справі, що розглядається, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів пенсії та нарахування доходів (у тому числі, за рішенням суду). А виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості.

30. При цьому норми Закону № 2050-ІІІ і Порядку № 159 не покладають на особу, якій несвоєчасно виплатили компенсацію втрати частини доходів, обов`язку додатково звертатися до органу Пенсійного фонду України за виплатою такої компенсації.

31. Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку - органу Пенсійного фонду України) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії.

32. Крім того, Судова палата вважає, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.

33. Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись, у цій справі органами Пенсійного фонду України, у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.

34. Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, обов`язок виплати компенсації втрати частини доходів виникає у випадку порушення строків виплати доходів та виплати нарахованих доходів.

Отже, позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення та обов`язок з її виплати виникає у випадку порушення строків виплати доходів та виплати нарахованих доходів.

Відповідач 1 не заперечує ту обставину, що нарахування та виплата грошового забезпечення здійснена на виконання судового рішення, проте як суб`єкт виконання цих рішень, відповідач 1 не здійснив розрахунок та виплату компенсації доходу, передбаченого статтею 2 Закону № 2050-ІІІ.

Несвоєчасне нарахування сум грошового забезпечення відбулось у зв`язку з неправомірним нарахуванням позивачу грошового забезпечення, що встановлено судовим рішенням, тобто з вини органу, що виплачує грошове забезпечення, а тому позивач має право на отримання компенсації втрати частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.

Матеріали справи свідчать про те, що 28.11.2025 на виконання рішення суду у справі №200/3559/25 відповідач 1 виплатив позивачу перераховане грошове забезпечення за період з 29.01.2020 по 20.05.2023 у розмірі 203 010,11 грн.

Отже, відповідач 1 протиправно не нарахував та не виплатив позивачу компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 28.11.2025, тому суд дійшов висновку зобов`язати відповідача 1 нарахувати та виплатити позивачу таку компенсацію.

Суд враховує, що порушення права позивача на отримання грошового доходу у вигляді грошового забезпечення відбулося з вини відповідача 1 саме з 29.01.2020, що встановлено рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29.07.2025 по справі №200/3559/25.

Щодо вимог про визнання протиправною бездіяльність НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ) відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29.01.2020 по 28.11.2025 - день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі включно за весь час затримки виплати, суд вказує, що зазначено вище суд у своєму рішенні №200/3559/25 не зобов`язував відповідача 2 - військову частину НОМЕР_4 вчиняти якісь дії щодо здійснення та виплати перерахунку грошового забезпечення позивача, тому вчинити ці дії має саме відповідач 1. А тому у цій частині вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За наслідками судового розгляду суд дійшов висновку з метою ефективного захисту прав позивача вийти за межі позовних вимог, задовольнивши їх частково, шляхом визнання протиправною протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2024 по 17.11.2024 та стягнення з відповідача-2 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 47 836,58 грн; визнання протиправною бездіяльності відповідача-1 щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 28.11.2025; зобов`язання відповідача-1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 28.11.2025.

Відповідно до положень статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_9 ), НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ) ( АДРЕСА_3 , код ЄРДПОУ НОМЕР_10 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2024 по 17.11.2024.

Стягнути з НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2024 по 17.11.2024 у розмірі 47 836,58 грн.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 28.11.2025.

Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 28.11.2025.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Повне судове рішення складено 24.03.2026 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т.В.Загацька