Справа № 750/884/26
Суддя: Слісар А. В.
Дата ухвалення: 2026-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 750/884/26
Провадження № 2-а/750/41/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

головуючого судді Слісаря А.В.,

за участю секретаря Примак Т.В.,

перекладача Веселової О.М.,

позивача та його представника адвоката Триголова А.В.,

представника відповідача Федоренко О.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства,

в с т а н о в и в:

у січні 2026 року ОСОБА_1 в інтересах якої дії адвокат Триголов А.В. звернулася до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства. Позов мотивований тим, що позивач є громадянкою Ісламської Республіки Іран та проживає на території України з 2016 року. За час перебування на території України вона проходила духовну підготовку, вивчала християнське віровчення, Святе Письмо та основи вчення Православної Церкви. У результаті усвідомленого та добровільного вибору прийняла рішення про прийняття Таїнства Хрещення. 07 червня 2019 року була охрещена у каплиці на честь преподобного Антонія Печерського в місті Києві, про що їй було видано відповідне Свідоцтво про Хрещення від 07.06.2019. Позивач прибула на територію України з метою здобуття вищої освіти за денною формою навчання у Київському політехнічному інституті імені Ігоря Сікорського, а потім у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка. У зв`язку з навчанням, 04 серпня 2021 року їй видано посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , строк дії якої визначався до моменту її відкликання навчальним закладом у зв`язку із закінченням навчання. 31.01.2020 позивач завершила навчання у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка та здобула освітній ступінь магістра за спеціалізацією «Економіст-міжнародник», а у липні 2025 року повторно здобула освітній ступінь магістра у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка. Не чекаючи закінчення строку дії документа, що надавав їй право на законних підставах перебувати на території України, 07 лютого 2025 року вона звернулася до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області із заявою про обмін посвідки на тимчасове проживання в Україні. Дії позивачки, у тому числі звернення до органів міграційної служби, свідчать про її добросовісну поведінку, відкритість у правовідносинах з органом міграційної служби та відсутність будь-якого прямого чи непрямого умислу на переховування від уповноважених органів або перебування на території України без належних правових підстав. 21.02.2025 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області прийнято рішення про відмову позивачу в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 з формальних причин з посиланням виключно на підпункти 7, 9 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322, без наведення будь-якого мотивованого обґрунтування, фактичних обставин чи конкретних причин, які стали підставою для відмови. Такий спосіб викладення рішення унеможливлює розуміння його змісту та правових підстав не лише для іноземця, але й для пересічного громадянина України, оскільки з нього неможливо встановити, які саме дії або обставини позивача були визнані такими, що не відповідають вимогам закону. Крім того, позивач не була ознайомлена з рішенням № 4321 у встановленому законом порядку, що підтверджується відсутністю її підпису, будь-яких відміток про вручення чи інших доказів доведення зазначеного рішення до її відома. За таких обставин позивач об`єктивно не могла знати про прийняту відмову та обґрунтовано вважала, що процедура обміну посвідки перебуває на стадії розгляду, а її дії відповідають вимогам законодавства. 09.06.2025 Київський національний університет імені Тараса Шевченка направив до ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області повідомлення про відрахування позивачку у зв`язку із завершенням нею навчання. Зміст зазначеного повідомлення свідчить про те, що навчальний заклад лише декларував намір у майбутньому, після отримання та легалізації документів про освіту, звернутися до ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області з клопотанням щодо відкликання посвідок на тимчасове проживання, а не підтверджував факт подання такого клопотання. Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував існування юридичного факту подання або отримання ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області клопотання про відкликання посвідки на тимчасове проживання стосовно позивачки. Відсутні також будь-які докази доведення навчальним закладом до відома позивачки рішення про відкликання посвідки на тимчасове проживання або ознайомлення її з таким рішенням, що без сумнівно є порушенням принципів правової визначеності та належної адміністративної процедури. 22 липня 2025 року заступником начальника ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області Тимощук Ольгою прийнято рішення №02147 про відкликання посвідки на тимчасове проживання позивачки, при цьому, вона не була належним чином ознайомлена з таким рішенням, що підтверджується відсутністю у матеріалах справи будь-яких відміток. Вказані обставини системно підтверджують, що позивачка не була належним чином проінформована з результатами прийняття будь-яких негативних рішень щодо її правового статусу, а отже не мала можливості своєчасно їх оскаржити або усунути зазначені органом недоліки. Така бездіяльність та процесуальна непрозорість з боку представників державної міграційної служби порушують принцип правової визначеності, позбавляють позивача ефективного засобу правового захисту та не можуть покладатися їй у вину як підстава для застосування заходів примусового характеру, зокрема видворення за межі України. 05 січня 2026 року постановою про накладення адміністративного стягнення серії ПМ МЧГ №001948 на позивачку накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 6800, 00 грн. Вказаний штраф вона сплатила відразу та добровільно у встановленому розмірі. 05.01.2026 начальником відділу організації та запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМСУ в Чернігівській області Бабак Вікторією прийнято рішення №000666 про примусове видворення з території України громадянки Ірану - ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з порушенням законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Вважає рішення відповідача про примусове видворення позивачки з території України протиправним, необґрунтованим, передчасним, неправомірним і таким, що порушує її права та не відповідає фактичним обставинам справи, прийняте без дослідження всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та з порушенням норм матеріального права у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню. Оскаржуване рішення не відповідає приписам Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідач може прийняти рішення про примусове видворення іноземця або особи без громадянства виключно у випадку встановлення належними і допустимими доказами наявності однієї із визначених у Законі №3773-VI підстав для прийняття рішення про видворення. Однак, оскаржуване рішення прийняте відповідачем за відсутності визначених у Законі № 3773-VI підстав. Позивачка, перебуваючи на території України, до адміністративної відповідальності за незаконний перетин державного кордону чи спробу такого незаконного перетину державного кордону не притягувалась та вона не ухиляється від виконання рішення про примусове повернення до країни свого походження через апостасію (переслідування національними органами ісламських країн осіб, які відмовились від ісламу та змінили віровчення), внаслідок чого відповідач не перевірив і в оскаржуваному рішенні не навів будь-яких мотивів і доказів того, що позивачка не буде переслідуватись за зміну її релігійних поглядів в країні її походження, внаслідок чого відсутні визначені у законі обгрунтовані підстави вважати, що позивачка ухиляється від виконання чи без поважних причин не виконує рішення про примусове повернення. Фактично єдиний мотив, наведений відповідачем в оскаржуваному рішенні зводиться до формального посилання на закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання. Сам по собі факт закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання не є визначеною у законі фактичною і юридичною підставами для прийняття рішення про видворення, адже вичерпний перелік таких підстав безпосередньо передбачено у статті 30 цього Закону, внаслідок чого оскаржуване рішення є протиправним і таким, що підлягає скасуванню. Крім того, у оскаржуваному рішенні відсутні будь-які посилання на обставини, передбачені статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які могли б обґрунтовувати неможливість подальшого перебування позивачки в Україні або необхідність застосування до неї примусових заходів міграційного контролю. Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач діяв формально та без дотримання вимог національного й міжнародного права, не здійснив належної оцінки індивідуальних обставин справи, не перевірив наявність реальних ризиків переслідування позивачки у країні походження та, всупереч імперативним приписам закону, безпідставно дійшов висновку про можливість її примусового видворення з території України. В Ісламській Республіці Іран на даний час основною моделлю та ідеологічною доктриною влади є радикальний фундаменталістський іслам. З відкритих джерел відомо, що інші віросповідання, крім Ісламу, у цій країні жорстоко переслідуються та караються як владою, так і численними позавладними угрупуваннями, які пропагують ідеологію ісламського радикалізму, що створює небезпеку для життя та здоров`я громадян, які сповідують іншу віру. Уповноважена посадова особа УДМСУ в Чернігівській області не переконалася у тому, що примусове видворення позивачки може призвести до порушення статті 3 Конвенції, яка забороняє катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, у тому числі у випадках, коли така загроза походить як від державних, так і від недержавних суб`єктів за відсутності ефективного захисту з боку влади країни походження. Відповідачем проігноровано та не прийнято до уваги загальновідому інформацію з відкритих джерел щодо істотного погіршення безпекової та правозахисної ситуації в Ісламській Республіці Іран, де, починаючи з кінця грудня 2025 року та по теперішній час, у зв`язку з внутрішніми конфліктами здійснюються масові арешти, переслідування та вбивства цивільного населення. Наявність таких обставин сама по собі покладає на органи міграційної служби підвищений обов`язок ретельної, активної та всебічної перевірки можливих ризиків для життя і здоров`я особи у разі її видворення, чого у даному випадку зроблено не було. Під час складання та оголошення відповідних процесуальних документів позивачу не забезпечено право на користування рідною мовою або мовою, якою вона володіє, не роз`яснено право на правову допомогу, а послуги перекладача фактично не надавалися. У момент підписання 05.01.2026 протоколу, постанови та рішення про примусове видворення позивач перебувала наодинці з посадовою особою міграційної служби, фактично в умовах психологічного тиску та інформаційної залежності.

Ухвалою суду від 26 січня 2026 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.

30 січня 2025 року представник відповідача надав суду відзив у якому просить відмовити у задоволенні позову. Відзив обгрунтований тим, що з 04.08.2021 позивачка проживала в Україні на підставі посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 строком дії до 25.11.2024, виданої Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області у зв`язку з навчанням в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка. 07.02.2025 позивачка зверталася до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області за обміном посвідки на тимчасове проживання, однак їй було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпунктів 7, 9 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322. Рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання позивачка у встановленому законодавством порядку не оскаржувала. 22.07.2025 у зв`язку із завершенням навчання та відрахуванням із навчального закладу, на підставі підпункту 1 пункту 63 Порядку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийняло стосовно позивачки рішення № 02147 про відкликання посвідки на тимчасове проживання, яке нею не оскаржувалося. У встановлений пунктом 68 Порядку семиденний строк позивачка з України не виїхала, документи, які дають право на законне перебування в Україні, після відкликання посвідки на тимчасове проживання не оформила, перебуває в Україні незаконно. 25.11.2025 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області позивачка була притягнута до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме за проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за частиною другою статті 203 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 5100 грн. 25.11.2025 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області у зв`язку з порушенням позивачкою законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI прийняло стосовно позивачки рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни № 020015, яким її зобов`язано покинути територію України до 04.12.2025. Рішення про примусове повернення позивачка не оскаржувала, натомість власними підписами засвідчила, що копію рішення про примусове повернення отримала, з вимогами статті 30 Закону № 3773-VI щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк ознайомлена, зобов`язується не пізніше 04.12.2025 залишити територію України. Вказане рішення позивачка не виконала. 05.01.2026 працівниками УДМС у Чернігівській області позивачку було затримано в адміністративному порядку у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 203 КУпАП, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу та з`ясування обставин правопорушення, про що складено протокол про адміністративне затримання № МЧГ 000045. 05.01.2026 УДМС у Чернігівській області позивачка була притягнута до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме за перевищення встановленого строку перебування в Україні більше як на 30 днів та ухилення від виїзду після закінчення відповідного строку перебування з 05.12.2025 (не виконала рішення про примусове повернення), за частиною третьою статті 203 КУпАП як особа, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за такі самі порушення, з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 6800 грн. Під час розгляду питання щодо прийняття стосовно позивачки рішення про примусове видворення у зв`язку з невиконанням нею рішення про примусове повернення УДМС у Чернігівській області встановлено, що позивачка не має жодної з обставин, на підставі яких відповідно до статті 31 Закону № 3773-VI вона не може бути примусово видворена за межі території України, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, вона не має, за отриманням зазначеного статусу в Україні не зверталася. 05.01.2026 внаслідок порушення позивачкою законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, у зв`язку з невиконанням у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, на підставі положень статті 30 Закону № 3773-VI, УДМС у Чернігівській області прийнято рішення № 000666 про примусове видворення позивачки з України. Зазначає, що єдиною підставою для тимчасового проживання в Україні позивачки було навчання в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, у зв`язку з чим її було документовано посвідкою на тимчасове проживання. Разом з тим, після втрати підстави для тимчасового проживання в Україні (завершення навчання) та відкликання посвідки на тимчасове проживання у позивачки немає жодної законної підстави для продовження перебування в Україні, а будь-які інші документи, які дають право на законне перебування в Україні, вона не оформлювала. Доводи представника позивачки щодо протиправності рішень ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання та про відкликання посвідки на тимчасове проживання є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки зазначені рішення не приймалися УДМС у Чернігівській області, не оскаржувалися позивачкою в судовому порядку, та не є предметом спору в даній справі. Твердження, що позивачці не було відомо про прийняття щодо неї рішень про відмову в оформленні (видачі) та про відкликання посвідки на тимчасове проживання, спростовуються її заявою від 25.11.2025 до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо повернення посвідки на тимчасове проживання та заявою (письмовими поясненнями) від 05.01.2026 до УДМС у Чернігівській області. Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивачка не оскаржувала, належних доказів наявності поважних причин для невиконання цього рішення нею не надано. Позивачка перебуває в Україні без наявності правових підстав та не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, хоча мала можливість виконати його шляхом виїзду не лише до країни походження, але й до будь-якої третьої країни на власний розсуд, вона підлягає примусовому видворенню з України. Під час прийняття рішення про примусове видворення УДМС у Чернігівській області права позивачки на правову допомогу не порушувало і це підтверджується пам`яткою для іноземця або особи без громадянства, відносно якої працівниками міграційної служби України застосовано адміністративне затримання, у якій позивачка власними підписами підтвердила її отримання 05.01.2026 та ознайомлення з її правом та можливістю отримати безоплатну правничу допомогу, дорученням для надання безоплатної вторинної правничої допомоги особі, до якої застосовано адміністративне затримання від 05.01.2026, відповідно до якого Східним міжрегіональним центром з надання безоплатної правничої допомоги призначено адвоката Карпенко Марину Олександрівну для надання безоплатної правничої допомоги позивачці, протоколом про адміністративне затримання № МЧГ 000045 від 05.01.2026, який містить підпис адвоката позивачки Карпенко М.О., протоколом про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ № 001962 від 05.01.2026, у якому позивачка власним підписом підтвердила, що їй роз`яснено її права та обов`язки, передбачені статтею 268 КУпАП, зокрема право користуватися юридичною допомогою адвоката. Крім того, не було порушено право позивачки на забезпечення послугами перекладача, оскільки у заяві до УДМС у Чернігівській області від 05.01.2026, у протоколі про адміністративне затримання № МЧГ 000045 від 05.01.2026 та протоколі про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ № 001962 від 05.01.2026, позивачка підтвердила, що розуміє українську мову та послуг перекладача не потребує. Підтвердженням обставин, які забороняють примусове видворення, є наявність в іноземця статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, або його перебування в процедурі отримання зазначеного статусу. Територіальний орган ДМС при вирішенні питання щодо примусового видворення має з`ясувати наявність чи відсутність обставин, які забороняють примусове видворення, тобто наявність в особи статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, або її перебування у процедурі отримання міжнародного захисту, що і було виконано УДМС у Чернігівській області. Під час вирішення питання про примусове видворення позивачки встановило, що вона не має статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та не перебуває в процедурі отримання міжнародного захисту. Встановлення наявності чи відсутності загрози переслідувань у країні громадянської належності шляхом надання оцінки отриманій від особи інформації та її співставлення з відомостями про країну походження здійснюється в межах врегульованої Законом № 3671-VI процедури надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, у якій позивачка на момент прийняття рішення про примусове видворення не перебувала. Зокрема, позивачка не зверталася за захистом в Україні як під час законного перебування в Україні на підставі посвідки на тимчасове проживання, так і після відкликання посвідки та прийняття стосовно неї рішення про примусове повернення. Зазначає, що відповідно до інформації інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» щодо перетинів державного кордону України 28.08.2021 позивачка, вже після прийняття християнської віри (з її слів у 2019 році), виїжджала за межі України та, згідно з її поясненнями, наданими 07.01.2026 в судовому засіданні по справі № 750/193/26, відвідала Ісламську Республіку Іран, не зазнавши там жодних переслідувань у зв`язку з її релігійними переконаннями, що свідчать про безпідставність наведених у позовній заяві тверджень про неможливість повернення позивачки до країни походження у зв`язку із загрозою її переслідування за релігійними переконаннями. Добровільне прибуття позивачки у 2021 році до Ісламської Республіки Іран, незалежно від тривалості перебування там, саме по собі свідчить про відсутність у позивачки обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження. Не погоджується з розміром витрат позивачки на правничу допомогу та вважає його неспівмірним та не обгрунтованим.

06 березня 2026 року представник позивача надав суду відповідь на відзив та просив позов задовольнити. У відповіді на відзив вказує, що доводи відповідача про те, що позивачка не оскаржувала рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 21.02.2025 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, не можуть бути прийняті судом як такі, що свідчать про її нібито пасивну поведінку або умисне ігнорування вимог міграційного законодавства. Вона не була належним чином повідомлена про результати розгляду її заяви щодо обміну посвідки на тимчасове проживання, у зв`язку з чим, вона об`єктивно не могла знати про прийняття зазначеного рішення та, відповідно, реалізувати своє право на його оскарження у встановленому законом порядку. Позивачка самостійно зверталася до органів міграційної служби для врегулювання свого правового статусу, що свідчить про відсутність будь-якого умислу переховуватися від державних органів чи порушувати вимоги міграційного законодавства. Крім того, позивачка не була належним чином повідомлена про відкликання посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із завершенням навчання у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, а в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт її ознайомлення з рішенням про відкликання посвідки або отримання нею відповідного повідомлення від органу міграційної служби чи навчального закладу. Вказує, що притягнення позивачки 25.11.2025 до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 203 КУпАП та прийняття рішення про примусове повернення до країни походження, не може автоматично свідчити про правомірність подальшого застосування більш суворого заходу у вигляді примусового видворення. Встановлений рішенням про примусове повернення строк для виїзду з України фактично позбавляє позивачку

можливості реалізувати гарантоване законом право на судовий захист. При вирішенні питання щодо застосування до позивачки такого крайнього заходу впливу, як примусове видворення, відповідач фактично не дослідив усіх обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, та не виконав покладений на нього законом обов`язок щодо повного, всебічного та об`єктивного з`ясування ситуації. Під час перебування в Україні позивачка неодноразово повідомляла представників міграційної служби про реальні загрози для її життя та свободи у разі повернення до Ісламської Республіки Іран. Наявність у іноземця статусу біженця, особи, яка потребує додаткового захисту, або перебування у процедурі отримання такого статусу є обставиною, яка виключає можливість його примусового видворення з території України. 16.02.2026 Управлінням Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (UNHCR) видано на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , захисний лист у справі №788-26-6493028, яким підтверджено необхідність забезпечення її особистого та персонального захисту від примусового повернення до країни походження, де існує реальна загроза її життю та свободі. Також, відповідачем під час прийняття спірного рішення не було надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про те, що перебування позивачки на території України становить будь-яку загрозу національній безпеці, громадському порядку чи правам і свободам інших осіб.

13 березня 2026 року представник відповідача надав суду заперечення на відповідь на відзив у яких просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що УДМС у Чернігівській області не приймало рішення про відмову позивачці в оформленні(видачі) посвідки на тимчасове проживання та відкликання посвідки на тимчасове проживання, тому не володіє документами, які підтверджують надіслання їх позивачці або ознайомлення з ними. Крім того, позивачка не оскаржувала рішення про відмову в оформленні(видачі) посвідки на тимчасове проживання та про відкликання посвідки на тимчасове проживання. Вказує, що події які відбуваються у Ірані не стосуються спірних правовідносин, оскільки ці події відбуваються після прийняття оскаржуваного рішення. Доданий до відповіді на позов лист УВКБ ООН виданий 16.02.2026, виданий після спірних у справі правовідносин та не є документом, який відповідно до законодавства України унеможливлює примусове видворення особи.

Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з викладених у ньому обставин. Позивач надала пояснення, які у письмовому виді приєднані до матеріалів справи.

Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши, докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Ісламської Республіки Іран(а.с.56).

04 серпня 2021 року ОСОБА_1 видана посвідка на тимчасове проживання в Україні. Строк закінчення 25.11.2024 р.(а.с.15).

Листом від 02.06.2025 року Київський національний університет Імені Тараса Шевченка повідомив Центральне міжрегіональне управління ДМС у місті Києві та Київській області, що ОСОБА_3 завершила навчання та відрахована зі складу студентів(а.с.22).

Рішенням Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області від 22.07.2025 № 02147, відкликано посвідку на тимчасове проживання ОСОБА_1 на підставі підпункту 1 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 25.04.2018 № 322(а.с.24).

З рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 21 лютого 2025 р. № 4321, вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, на підставі підпунктів 7, 9 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 25.04.2018 № 322(а.с.17).

Постановою про накладення адміністративного стягнення серії АА №025711 від 05.01.2026 р., ОСОБА_1 притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 203 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу за порушення законодавства про правовий статус іноземців та ОБГ, а саме: перевищення встановленого строку перебування в Україні більше як на 30 днів та ухилення від виїзду після закінчення відповідного строку перебування з 05.12.2025 р.(не виконання рішення про примусове повернення)(а.с.27).

Рішенням УДМС України в Чернігівській області від 05.01.2026 р. № 000666, вирішено примусово видворити громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення обгрунтовано тим, що термін перебування ОСОБА_1 на території України закінчився та із заявою про продовження такого терміну чи із заявою про визнання її біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до міграційної служби України вона не зверталася та була притягнута до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про правовий статус іноземців та ОБГ(а.с.28-30).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.01.2026 р., залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2026 р. у задоволенні позову Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства з метою забезпечення видворення за межі території України відмовлено(а.с.45-52).

Згідно довідок Київської духовної академії і семінарії від 12.01.2026 р., ОСОБА_1 07.06.2019 р. була хрещена та їй видано Свідоцтво про хрещення того ж дня. Сара вивчала християнське віровчення та брала участь у церковних таїнствах(а.с.13, 31, 32).

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI.

Пунктом 7 частиною 1 статті 1 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно з ч. 3 ст. 9 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно ч. 13 ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.

Частиною 1 статті 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону.

У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України.

Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно ч. 8 ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Згідно ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

У ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є громадянкою Ісламської Республіки Іран та з 04 серпня 2021 року перебуває на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні, строк дії якої закінчився 25.11.2024 р.

07 лютого 2025 року позивачка зверталася за обміном посвідки на тимчасове проживання. 21 лютого 2025 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийняло рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпунктів 7, 9 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322.

22 липня 2025 року у зв`язку із завершенням навчання та відрахуванням із навчального закладу (лист Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 09.06.2025 № 039/198-19), на підставі підпункту 1 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області стосовно позивачки прийняло рішення № 02147 про відкликання посвідки на тимчасове проживання.

У матеріалах справи відсутні документи, які дають позивачці право на законне перебування в Україні, після відкликання посвідки на тимчасове проживання.

Позивачка зверталася до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області та до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявами про надання їй додаткового захисту або статусу біженця в Україні(а.с.41-44).

Рішенням УДМС України в Чернігівській області від 05.01.2026 р. № 000666, вирішено примусово видворити громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення обгрунтовано тим, що термін перебування ОСОБА_1 на території України закінчився та із заявою про продовження такого терміну чи із заявою про визнання її біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до міграційної служби України вона не зверталася та була притягнута до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про правовий статус іноземців та ОБГ(а.с.28-30).

Вказане рішення позивачем не виконане.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.01.2026 р., залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2026 р. у задоволенні позову Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства з метою забезпечення видворення за межі території України відмовлено

Згідно ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У рішенні Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.01.2026 р. у справі № 750/193/26 та постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2026 р., якою переглядалося вказане рішення, вказано що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено обставин, відповідно до яких на позивачку поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

За приписами статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Конвенції право кожного на життя охороняється законом.

Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню (ст. 3 Конвенції).

За змістом ч. 1 ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно (ч.1 ст. 9 Конвенції).

Положеннями статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Стаття 13 Конвенції передбачає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні по справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого».

У постанові від 27 лютого 2025 року у справі № 589/2960/23 Верховний Суд зауважив, що в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються. Під час перевірки рішення ДМС про примусове повернення до країни походження або третьої країни суди, керуючись вимогами статті 2 КАС України, повинні враховувати справедливий баланс інтересів держави і заявника, наявність тривалих сімейних зв`язків та відповідних наслідків для сімейного життя позивача, а також наявність чи відсутність антисоціальної поведінки, правопорушень та кримінально-караних діянь, які загрожують суспільству.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У заяві від 05.01.2025 на ім`я т.в.о. начальника УДМС України в Чернігівській області, відповідачка пояснювала, що у 2019 році змінила віросповідання з мусульманської релігії на християнство, а у країні її походження християн вбивають. На даний час вона проживає у Святомиколаївському християнському монастирі.

Згідно довідки Київської духовної академії і семінарії від 12.01.2026 р., позивачка була хрещена в каплиці на честь рпп. Антонія Печерського у м. Києві. Їй було видано свідоцтво про хрещення.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 з поправками, внесеними відповідно до положень Протоколів № 11, 14 та 15 з Протоколами № 1, 4, 6, 7, 12, 13 та 16 має пріоритет над національним законодавством України, оскільки ратифіковані міжнародні договори стають частиною національної правової системи, а Європейський суд з прав людини забезпечує їх верховенство і виконання, вимагаючи від держав не обмежувати права, гарантовані Конвенцією, навіть якщо національне законодавство передбачає такі обмеження, що випливає із ст. 9 Конституції України та ст. ст.1, 53 ЄКПЛ, а тому вважає за необхідне допустити у даному випадку пряме застосування норм, передбачених ст. ст. 2, 3, 5, 8, 9, 13 ЄКПЛ.

Загальновідомим фактом, який не потребує доказування є те, що в Ісламській Республіці Іран на даний час основною моделлю та ідеологічною доктриною влади є радикальний фундаменталістський іслам.

З відкритих джерел відомо, що інші віросповідання, крім Ісламу, у цій країні жорстоко переслідуються та караються як владою, так і численними позавладними угрупуваннями, які пропагують ідеологію ісламського радикалізму, що створює небезпеку для життя та здоров`я громадян, які сповідують іншу віру.

Також з відкритих джерел відомо, що на даний час в Ірані у зв`язку з внутрішніми конфліктами з кінця грудня 2025 року та по даний час здійснюються масові арешти, а також вбивства цивільного населення.

Таким чином, будь-які рішення органів державної влади України, у тому числі судові, які матимуть прямим чи непрямим наслідком фізичне повернення відповідачки до Ісламської Республіки Іран, з урахуванням факту зміни нею віросповідання, безумовно наражатимуть позивачку на реальну небезпеку для її життя та здоров`я.

При вирішенні даної справи, суд враховує необхідність дотримання при прийнятті рішення принципу пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивачки і цілями, на досягнення яких спрямовані заходи, передбачені оскаржуваним рішенням, а також врахування та оцінки особистих обставин та ризиків ухваленого рішення.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 6-10, 72, 77, 90, 241-246, 255, 288 КАС України, суд

у х в а л и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 000666 від 05 січня 2026 року про примусове видворення з України громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя А.В. Слісар