Справа № 610/1357/25
Суддя: Стригуненко В. М.
Дата ухвалення: 2026-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

№ 610/1357/25

№ 2-а/610/22/2026

18 березня 2026 року

Балаклійський районний суд Харківської області у складі:

судді: Стригуненка В.М.

за участю

секретаря: Ворони І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балаклія Ізюмського району Харківської області за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

в с т а н о в и в:

Представник позивача - адвокат Морозов В.Ю. просить: скасувати постанову від 17.04.2025 серії БАБ № 853459 про накладення на позивача адміністративного стягнення, як незаконну та необґрунтовану та таку, що винесена з порушенням норм чинного законодавства, а справу про адміністративне правопорушення закрити за відсутності в діях позивача складу адміністративного правопорушення.

Зазначає, що 17.04.2025 о 19.00 год працівником поліції складено оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП та накладено штраф. Проте в постанові нерозбірливо вказано, з яких підстав йому інкримінують дане адміністративне правопорушення, не було належним чином їх роз`яснено. Вважає, що працівники поліції, які зупинили транспортний засіб, під керуванням позивача, здійснили це безпідставно. Вказує на те, що зупинено позивача було приблизно о 13.00 год, а складено оскаржувану постанову о 19.00 год. Тобто працівники поліції фактично затримали його та не відпускали близько 6 годин та прямо натякали на неправомірну вигоду (хабар), задля того, щоб він мав можливість їхати далі. Через те, що він не погодився, відносно нього було складено оскаржувану постанову. Також посилався на те, що позивач перед тим як вирішив 17.04.2025 виїхати на транспортному засобі "Renault Premium" номерний знак НОМЕР_1 , здійснив повну та всебічну перевірку технічно справного стану і комплектність транспортного засобу з причепом на підставі та у відповідності до п. 2.3 "а" ПДР, тобто забезпечив його технічно справний стан і комплектність. При цьому працівники поліції не дослідили транспортний засіб, навіть не підходили до автомобіля, не роз`яснили, на яких підставах інкримінують позивачу адміністративне правопорушення, та не зафіксували відповідне правопорушення на відео. Зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б об`єктивно вказували б на порушення позивачем ПДР. Крім того, працівники поліції не надали позивачу можливості залучити до розгляду даної постанови адвоката або іншого фахівця у галузі права, тим самим порушивши його право на захист.

Також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн (а.с. 2-9, 36-44).

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 30.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження (а.с. 54).

15.01.2026 представник відповідача надав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що 17.04.2025 о 19.00 год ОСОБА_1 керував транспортним засобом Renault Premium номерний знак НОМЕР_2 , перебуваючи у Донецькій області, с. Кам`янка, був зупинений працівниками поліції на блокпосту АН15, які виявили порушення ПДР, а саме: керування транспортним засобом, шини якого мають місцеві пошкодження, що оголюють корд, розшарування каркаса, чим останній порушив вимогу ч. 1 ст. 121 КУпАП, про що складено оскаржувану постанову. Зазначені відомості підтверджують встановлені поліцейським під час розгляду адміністративної справи обставини використання позивачем транспортного засобу, що не відповідає вимогам технічного регламенту та безпеки дорожнього руху та порушення пунктів 31.4 та 31.5 ПДР. Ураховуючи, що факт оскаржуваної події мав місце 17.04.2025, надати відеозапис з портативних та відеореєстраторів, установлених у службових транспортних засобах, неможливо. В позовній заяві позивач зазначає, що зупинка транспортного засобу відбулася приблизно о 13.00 год, тоді як постанова у справі про адміністративне правопорушення була винесена о 19.00 год того ж дня, а також містяться твердження про нібито наявність натяків з боку працівників поліції щодо отримання неправомірної вигоди, однак зазначені твердження не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. До матеріалів справи не долучено жодних документів чи інших доказів, які б свідчили про звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, про реєстрацію відповідних відомостей в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, а також будь-яких інших об`єктивних даних, які б підтверджували викладені у позовній заяві обставини. Крім того, сам по собі часовий проміжок між моментом зупинки транспортного засобу та винесенням постанови у справі про адміністративне правопорушення не свідчить про порушення процедури притягнення до адміністративної відповідальності та не є підставою для визнання такої постанови незаконною за відсутності доказів порушення прав позивача або вимог законодавства. У позовній заяві зазначено, що співробітники поліції безпідставно зупинили позивача, однак його було зупинено на блокпосту АН15 Донецької області.

Стосовно стягнення правничої допомоги зазначили, що предмет спору у даній справі не є складним, не потребує складних правових досліджень, вивчення обсягу фактичних даних та аналізу первинних документів, а обсяг і складність виготовлених процесуальних документів не є значним. Більш того, розмір їх суми повинен встановлюватися на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Разом з цим, належним чином витрати у розмірі 5000 грн позивачем не доведено. Посилались на те, що справа розглядається судом за правилами спрощеного позовного провадження. Більш того, ураховуючи предмет спору, наявність усталеної судової практики у цій категорії справ, даний спір не є спором з високим рівнем складності. З огляду на зазначене, вважали, що заявлена сума за надану правничу допомогу у розмірі 5000 грн є неспівмірною та не є розумною, а також є недоведеним той факт, що такі витрати є не лише фактичними, але й неминучими (а.с. 62-67).

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 18.03.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представник відповідача про залучення в якості співвідповідача - Покровське районне управління поліції ГУНП в Донецькій області (а.с. 103-105).

Представник позивача - адвокат Морозов В.Ю. просив розглянути справу за його та позивача відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити (а.с. 88-89).

Представник відповідача просив розглянути справу без участі уповноваженої особи ГУНП в області (а.с. 96-97).

Судом встановлені обставини і визначені відповідні до них правовідносини.

Як убачається з наявних у розпорядженні суду матеріалів, за постановою поліцейського Покровського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області Пономаренка серії БАБ № 853459 від 17.04.2025 на ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121 КУпАП накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень за те, що він: «17.04.2025 о 19.00 год в с. Кам`янка, вул. БПАН15 Слабун керував авто Renault Premium номерний знак НОМЕР_2 та порушив п. 31.4.5 "б" ПДР керував ТЗ, шини якого мають місцеві пошкодження, що оголюють корд, розш. каркаса» (а.с. 12, 75).

В постанові позивач розписався та отримав її копію, що не заперечувалось стороною позивача. При цьому, додана позивачем до позовної заяви копія оскаржуваної постанови нечитабельна, відомості щодо адміністративного правопорушення фактично були взяті з копії постанови, наданої представником відповідача.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема: знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі по тексту ПДР; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Правила дорожнього руху відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України (п. 1.1 ПДР). Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими (п. 1.3 ПДР).

Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків (п. 1.5 ПДР).

Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила (п. 1.4 ПДР).

Відповідно до пункту 1.9. ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Частиною 1 статті 121 КУпАП передбачено відповідальність, зокрема, за керування водієм транспортним засобом, що має технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.

Притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП відбулося через порушення ним п. 31.4.5 "б" ПДР.

Пунктом 31.4.5 "б" Правил дорожнього руху передбачено, що забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: шини мають місцеві пошкодження (порізи, розриви тощо), що оголюють корд, а також розшарування каркаса, відшарування протектора і боковини.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно із статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з пункту 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Пунктом 4 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 визначено, що в разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу (далі - Інструкція № 1395).

Згідно з п. 9-10 розділу ІІІ Інструкції № 1395, розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка.

Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до п. 1 розділу IV Інструкції № 1395, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема частиною 1 статті 122 КУпАП.

Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення, зобов`язана по-перше, встановити склад правопорушення, яким згідно статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Положеннями ст. 31 Закону України "Про Національну поліцію" надано право поліції застосовувати такі превентивні заходи, окрім іншого, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото - і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото - і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Водночас, візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Проте, відеозапис події та процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, яка би могла підтвердити заперечення відповідача, до суду відповідачем надано не було.

Представник відповідача у своєму відзиві посилався на неможливість надання такого відеозапису, оскільки він зберігається лише 30 діб, а потім знищується, на підтвердження чого надав відповідь Покровського РУП ГУНП в Донецькій області від 09.01.2026, в якій було проінформовано про неможливість надання відеозапису, а саме фіксації вищевказаного правопорушення, яке мало місце 17.04.2025, що обумовлено терміном зберігання відеозаписів, який складає 30 діб (а.с. 74).

При цьому оскаржувана постанова, копію якої було надано відповідачем, взагалі не містить посилання на засоби, якими було здійснено фіксування правопорушення, відомості про які також мали б бути відображені в постанові згідно з вимогами ст. 283 КУпАП.

З копії ж оскаржуваної постанови, яка була надана позивачем, взагалі неможливо встановити цих відомостей, оскільки вона є нечитабельною.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі № 295/3099/17, від 13.02.2020 у справі № 524/9716/16-а, № 337/346/17 від 08.04.2020, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Верховний Суд також звернув увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП за інкриміноване порушення ПДР він повинен був керувати транспортним засобом, який має технічні несправності, а саме шини якого мають місцеві пошкодження, що оголюють корд, розширення каркаса, що сторона позивача категорично заперечувала у своєму позові, посилаючись на повну та всебічну перевірку технічно справного стану транспортного засобу і його комплектність перед його експлуатацією, тобто дотримання п. 2.3 "а" ПДР, яким передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу.

При цьому відповідачем не було надано будь-яких доказів керування у вказаних у протоколі час і місці позивачем транспортним засобом, шини якого мають місцеві пошкодження, що оголюють корд, розшарування каркаса, тобто доказів порушення позивачем п. 31.4.5 "б" ПДР.

Також з оскаржуваної постанови не убачається, щоби позивач під час її складання визнавав вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Отже, із наявних у суду матеріалів не убачається сукупності доказів: пояснень свідків, матеріалів фото- і кінозйомки або відеозапису, тощо, передбачених ст. 251 КУпАП України, які б засвідчили факт вчинення позивачем інкримінованого йому правопорушення.

Суд звертає увагу на те, що саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Аналогічна позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 26.04.2018 у справі №338/1/17 (№К/9901/15804/18).

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, відповідачем не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР.

Разом з тим, доказів ненадання позивачу можливості залучити до розгляду справи адвоката або іншого фахівця у галузі права позивачем не надано, як і доказів того, що працівники поліції фактично затримали його та не відпускали близько 6 годин та прямо натякали на неправомірну вигоду (хабар).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Оскільки відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого в даному випадку покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених ст. 9 КУпАП обставин, то суд вважає недоведеним факт скоєння позивачем інкримінованого йому адміністративного правопорушення, тому постанова винесена необґрунтовано, без дотриманням вимог КУпАП, що є підставою для її скасування.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний скасовує рішення суб`єкта владних повноважень і закриває справу про адміністративне правопорушення.

Розподіл судових витрат по справі, а саме сплаченого судового збору, здійснити відповідно до ст. 139 КАС України, поклавши їх на відповідача.

Представник позивача також просив стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 гривень.

Згідно зі ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною 1 ст. 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно пунктів 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012р. № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону № 5076-VI документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Судом встановлено, що 21 квітня 2025 між адвокатом Морозовим Вадимом Юрійовичем та ОСОБА_1 (замовник) укладено договір про надання юридичних послуг, за яким виконавець бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонами. Виконавець надає замовнику юридичну послугу з супроводу справи про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, у суді. За правову допомогу замовник сплачує виконавцю винагороду у розмірі, визначеному додатком № 1 до цього договору (а.с. 13, 14 зворот, 15).

Відповідно до додатку № 1 до договору від 21.04.2025 за правову допомогу замовник сплачує виконавцю винагороду у розмірі 5000 гривень на відповідну картку або наручно після підписання договору (а.с. 14).

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 21.04.2025 (за договором про надання правової допомоги від 21.04.2025) виконавець передає, а замовник приймає наступні послуги: консультації (2 години) - 1000 грн, аналіз чинного законодавства щодо скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (2 години) - 1000 грн, обробка документів для подання адміністративного позову (3 години) - 1500 грн, підготовка та написання адміністративного позову (3 години) - 1500 грн, загальна сума склала 5000 грн (а.с. 16).

Згідно з квитанцією про сплату коштів від 21.04.2025 ОСОБА_1 відповідно до договору від 21.04.2025 сплатив суму у розмірі 5000 гривень (а.с. 16 зворот).

Вищевказані документи є такими, що складені у відповідності до вимог чинного законодавства, належним чином завірені, та підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката по даній справі.

Відповідно ч. 6 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Також, приписами ч. 7 ст. 134 КАС України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 19.09.2019 по справі № 810/2816/18 обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

Представник відповідача заперечував проти задоволення заяви позивача про стягнення витрат на правову допомогу, вважаючи, що їх вартість є неспівмірною та не є розумною, враховуючи предмет спору, наявність усталеної судової практики у цій категорії справ, складність справи, обсяг і складність виготовлених процесуальних документів, який не є значним, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Оцінюючи надані докази в підтвердження обсягів понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що послуги, які надавались адвокатом Морозовим В.Ю., зазначені в акті приймання-передачі наданих послуг, на переконання суду, не повною мірою відповідають як критеріям реальності та необхідності, так і критерію розумності.

Так, дослідивши наданий адвокатом акт приймання-передачі наданих послуг, суд вважає, що надані адвокатом послуги, не повною мірою відповідають критерію розумності щодо часу їх надання.

Зокрема суд ставить під обґрунтований сумнів час надання послуги "Консультація", на що було витрачено 2 години, "Аналіз чинного законодавства", на що було витрачено 2 години, та "Підготовка та написання адміністративного позову", на що було витрачено 3 години, враховуючи обсяг наданих документів, аналіз яких не потребують значних затрат часу та зусиль, законодавство та судову практику щодо цих правовідносин, яка є сталою.

Крім того, суд критично сприймає надання послуги з обробки документів для подання адміністративного позову, вважаючи її зайвою та надуманою послугою, суд взагалі не розуміє, в чому саме вона полягала, тому у її задоволенні слід відмовити.

При визначенні розміру судових витрат, що підлягають відшкодуванню, суд враховує предмет та підстави позову, є спором незначної складності, не потребувало дослідження великого обсягу доказів, фактично адвокатом складено лише три документи по суті спору (адміністративний позов, заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, а також заяву про усунення недоліків з уточненим адміністративним позовом, які було додатково складено у зв`язку з неправильним визначенням відповідача у справі та несплатою судового збору), з урахуванням категорії справи, їх складання не потребує від професійного адвоката значної кількості часу і зусиль.

На підставі викладеного, оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, обсягом та розміром виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), значенням справи для сторін, ринковими цінами адвокатських послуг, взявши до уваги характер правовідносин у цій справі, наявність заперечень сторони відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, виходячи із засад розумності та справедливості, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу адвоката та вважає, що справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. 9, 10, 77, 134, 139, 241-246, 286 КАС України,

у х в а л и в:

1)Позов задовольнити повністю.

2)Скасувати постанову Покровського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області серії БАБ № 853459 від 17 квітня 2025 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу 340 гривень за ч. 1 ст. 121 КУпАП.

3)Закрити справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121 КУпАП.

4)Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) судовий збір у розмірі 605,60 гривень та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду через Балаклійський районний суд Харківської області шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Донецькій області, місцезнаходження: 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Мандрика, буд. 7, .

Суддя Стригуненко В.М.