Справа № 160/3984/26
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2026-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

23 березня 2026 рокуСправа № 160/3984/26

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, перевіривши матеріали позовної заяви військової частини НОМЕР_1 в особі представника Кульчицького Романа Володимировича до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

20.02.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 19.02.2026 року через систему Електронний суд позовна заява військової частини НОМЕР_1 в особі представника Кульчицького Романа Володимировича до ОСОБА_1 , в якій представник позивача просить суд:

- стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (на фінансовому забезпеченні якої знаходилась військова частина НОМЕР_3 ) ЄДРПОУ НОМЕР_4 , безпідставно набуті кошти із відсутністю правових підстав для отримання грошового забезпечення (премії) за грудень 2023 року в розмірі 9515,23 (дев`ять тисяч п`ятсот п`ятнадцять гривень 23 коп.) за реквізитами (IBAN НОМЕР_5 ), призначення платежу: відшкодування шкоди, завданої отриманням грошового забезпечення без належної на те правової підстави за грудень 2023 року; отримувач: військова частина НОМЕР_1 , (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що згідно внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_3 представниками 2 територіального управління внутрішнього аудиту, виявлено факт безпідставно набутих коштів (премії) за грудень 2023 в сумі 9 515,23 (дев`ять тисяч п`ятсот п`ятнадцять гривень 23 коп.) отриманих колишнім військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_2 , який згідно наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 26.01.24 № 21 27.12.2023 не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини НОМЕР_3 в умовах воєнного стану. Підставою для не нарахування та не виплати колишньому військовослужбовцю військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_2 премії та додаткової винагороди передбаченої Постановою № 168 за грудень 2023 року, є наслідки дій зазначеного військовослужбовця, який має ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, вчинене особою). Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 24.01.2025 № 36 «Про результати службового розслідування за фактом виявлених під час внутрішнього аудиту порушень фінансово-економічної діяльності військової частини НОМЕР_3 » встановлено, що військовослужбовець солдат ОСОБА_1 у зв`язку з вчиненням дій які мають ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини або місця служби) не мав правових підстав для отримання грошових виплат за грудень 2023 року в сумі 13 321,32 грн. (тринадцять тисяч триста двадцять одна гривня 32 коп.), з них 1712,74 грн - оплата ПДФО, 2093,35 грн. - сплата ЄСВ, 9515,23 грн. - щомісячна премія. Таким чином, з дня не з`явлення вчасно на службу без поважних причин до військової частини НОМЕР_3 в умовах воєнного стану 27.12.2023, останній втратив право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця (грошове забезпечення за грудень 2023 було виплачено 23.12.2023 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 21.12.2023 № 277, до факту вчинення ОСОБА_1 СЗЧ). Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 26.01.2024 №21 солдата ОСОБА_2 визнано таким, що 27.12.2023р. не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини НОМЕР_3 в умовах воєнного стану. На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 26.01.2024 № 26 солдата ОСОБА_3 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 та призупинено військову службу. Відповідно до довідки про вартісну оцінку шкоди завданої військовій частині НОМЕР_1 військовослужбовцем ОСОБА_2 від 15.02.2026 № 1656/4486, встановлено переплату грошового забезпечення за грудень 2023 року у розмірі 9515, 23 грн. (дев`ять тисяч п`ятсот п`ятнадцять гривень 23 коп.). Отже, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 вчинивши 27.12.2023 дію, яка має ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (нез`явлення вчасно на службу без поважних причин ) у відповідності до вимог пункту 5 розділу XVI та пункту 15 розділу ХХXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 втратив право на отримання щомісячної премії відповідно до його особистого внеску в загальні результати служби за грудень 2023 в розмірі - 9515, 23 грн. Нарахування та виплата грошового забезпечення за грудень 2023 року солдату ОСОБА_1 були здійснена на законних підставах відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 21.12.2023 № 277 та вимог Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260. На момент видання наказу про виплату грошового забезпечення 21.12.2023 зазначений військовослужбовець обліковувався таким, що проходить військову службу, та не був виключений зі списків особового складу військової частини. Лише після встановлення факту нез`явлення вчасно на службу без поважних причин з лікувального закладу до військової частини та видання відповідного наказу командиром військової частини НОМЕР_3 про визнання солдата ОСОБА_1 таким, що 27.12.2023 не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини, виникли правові підстави для припинення подальших виплат грошового забезпечення. Оскільки переплата грошового забезпечення виникла внаслідок нез`явлення вчасно на службу без поважних причин з лікувального закладу до військової частини солдатом ОСОБА_2 з 27.12.2023, що підтверджується наказом командира військової частини №21 від 26.01.2024, та фактичної відсутності останнього на службі без поважних причин, можна дійти висновку, що виплата грошового забезпечення за грудень 2023 року у сумі 9515, 23 грн. була здійснена в результаті недобросовісної поведінки з боку набувача. ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем та усвідомлюючи факт свого нез`явлення вчасно на службу без поважних причин з лікувального закладу до військової частини і невиконання обов`язків військової служби, знав або повинен був знати про відсутність правових підстав для отримання грошового забезпечення за період фактичної відсутності. Отримуючи грошове забезпечення за грудень 2023 року в повному обсязі, він усвідомлював або повинен був усвідомлювати, що не перебуває у правовому режимі виконання військової служби, не виконує службові обов`язки та не має законного права на відповідні бюджетні виплати. Незважаючи на це, ОСОБА_1 не повідомив військову частину про безпідставне отримання коштів, не вжив заходів щодо їх добровільного повернення, чим проявив недобросовісність як набувач безпідставно отриманого майна. За таких обставин положення пункту 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України щодо неповернення заробітної плати та прирівняних до неї платежів не підлягають застосуванню, оскільки відсутня одна з обов`язкових умов - добросовісність набувача.

За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2026 року зазначена вище справа розподілена та передана судді Кальнику В.В.

Відповідно до розпорядження Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 року № 40889 д Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи у зв`язку з призначенням судді Віталія Кальника суддею іншого суду, на підставі Указу Президента України від 24.02.2026 №165/2026, відповідно до підпункту 2.3.44 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням РСУ від 11.11.2024 №39, погодженого ДСАУ від 29.11.2024 №529 та пункту 2.13 Розділу 2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду, затверджених рішенням зборів суддів Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 (зі змінами), призначено повторний автоматизований розподіл справи №160/3984/26 за позовом військової частини НОМЕР_1 , за допомогою автоматизованої системи документообігу.

За відомостями протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2026 року зазначена вище справа розподілена та передана судді Пруднику С.В.

12.03.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду означену позовну заяву було залишено без руху. Позивачу надано було строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду: оригіналу документа про сплату судового збору в розмірі 2662,40 грн. та вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою, вказавши обґрунтовані підстави для поновлення такого строку (за період з 24.04.2025 року по 19.02.2026 року), якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску.

На виконання вимог ухвали суду від 16.03.2026 року від представника позивача ОСОБА_4 до суду 09.03.2026 року (документ сформований в системі «Електронний суд» 14.03.2026 року) надійшла заява про усунення недоліків, в якій представником зазначено про наступне. Так, військова частина НОМЕР_3 (окремий батальйон військової частини НОМЕР_1 ) згідно бойових розпоряджень командира військової частини НОМЕР_1 (вищий штаб) від 01.12.2024 № 2476т, від 20.01.2025 № 140т, від 20.02.2025 № 356т, від 17.03.2025 № 657т, від 02.04.2025 № 825т, від 01.05.2025 № 1130т, від 20.06.2025 № 1/3/1521/дск, від 11.07.2025 № 1/3/1765/дск, бойового розпорядження ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 19.06.2025 № БР313/5180Т/х з 01.02.2025 по 20.07.2025 здійснювала виконання бойових завдань в першому ешелоні оборони Харківської області безпосередньо в районах бойових дій, визначених наказом Головнокомандувача Збройних Сил України на лінії зіткнення з противником. На підставі спільної директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 07.06.2025 року № Д-321/78/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2025 році» та директиви командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_3 " від 10.10.2025 № Д-41/ДСК військова частина НОМЕР_3 з 01.08.2025 ліквідована, код ЄДРПОУ анульований, а правонаступником визначено - військову частину НОМЕР_1 , тобто документацію діловодства від військової частини НОМЕР_3 в порядку правонаступництва отримано з 01.08.2025 (довідка в матеріалах справи). Військова частина НОМЕР_1 (бригада) згідно бойового розпорядження командира ОТУ Харків від 21.07.2025 № БР-313/6052т/х, бойових наказів командира 2 корпусу НГУ Хартія від 30.07.2025 № 8т/х, від 25.02.2026 № 10т/х, бойового розпорядження командира 2 корпусу НГУ Хартія від 05.02.2026 № 242т/х з 21.07.2025 по теперішній час здійснює виконання бойових завдань в першому ешелоні оборони Харківської області безпосередньо в районах бойових дій, визначених наказом Головнокомандувача Збройних Сил України на лінії зіткнення з противником (накази ДСК, довідка надається до суду). Здебільшого, в районах дислокації колишньої військової частини НОМЕР_3 та правонаступника військової частини НОМЕР_1 через бойові дії противника тривалий час відсутнє не тільки поштове сполучення та інтернет покриття, а й звичайний телефонний зв`язок, у зв`язку з чим раніше звернутись із даним позовом до суду технічної можливості не було. Отже, військові частини НОМЕР_3 та НОМЕР_1 не мали змоги вчасно скласти та відправити до суду позовну заяву у зв`язку із непереборними обставинами та об`єктивними поважними причинами, що зумовлено відсутністю технічної можливості через виконання завдань в першому ешелоні оборони та бойовими діями противника. Тому, військова частина НОМЕР_1 має підстави для поновлення строку на подання позовної заяви по вказаній справі.

Відтак, представник позивача просить суд:

1. Визнати причини пропущення строку на подання вказаної позовної заяви поважними та поновити строк Військовій частині НОМЕР_1 для подання позовної заяви Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів у справі № 160/3984/26.

Також, від представника позивача ОСОБА_4 до суду 16.03.2026 року (документ сформований в системі «Електронний суд» 14.03.2026 року) надійшло клопотання про відстрочення та/або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, в якій представником зазначено про наступне. Військова частина НОМЕР_1 здійснює відшкодування витрат, пов`язаних із своєю діяльністю за рахунок коштів державного бюджету, військова частина НОМЕР_1 не є прибутковою організацією, фінансується за рахунок Державного бюджету України та не має у своєму розпорядженні вільних коштів. З метою оплати державного мита подається заявка на фінансування. Сплата державного мита здійснюється після отримання фінансування безпосередньо на реєстраційний рахунок військової частини НОМЕР_1 та потребує певного часу. Відповідно до пункту 11.3. розділу ХІ Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407 органи Казначейства здійснюють платежі на підставі платіжних інструкцій за дорученнями розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів у разі наявності в обліку відповідного бюджетного зобов`язання та бюджетного фінансового зобов`язання у межах залишків на рахунках для обліку відкритих асигнувань. Крім того, дія правового режиму воєнного стану в Україні внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України зумовила значне, в порівнянні з періодом до моменту настання вказаних подій, зростання чисельності військових формувань на території України та збільшення чисельності вже існуючих військових формувань. Зазначене, в свою чергу, призводить до значного зростання потреби в коштах для виконання невідкладних бойових завдань для захисту Батьківщини, а також для оплати діяльності захисників Батьківщини. Отже, юридичною службою на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 подано рапорт на фінансування, однак отримання фінансування безпосередньо на реєстраційний рахунок військової частини потребує певного часу, після отримання платіжної інструкції з Держказначейства про сплату судового збору військовою частиною НОМЕР_1 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду будуть надані докази сплати судового збору. Відповідно до листа Департаменту соціального забезпечення МОУ від 04.11.2024 № 220/13/9088 у зв`язку із скрутним станом справ щодо фінансування витрат видатків для виконання судових рішень по КЕКВ 2800 Інші поточні видатки, для забезпечення належного представництва інтересів під час розгляду справ судами, керівникам структурних підрозділів Міноборони, Генерального штабу, командирам (начальникам, керівникам) військових частин (установ, організацій), пропонується доручити особам, визначеним у встановленому порядку, уповноваженими діяти від імені юридичної особи (самопредставництво) або уповноваженим представникам, при поданні позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг по судових справах, подавати до суду клопотання про відстрочення сплати судового збору, з посиланням на дане роз`яснення. Відповідно до ст. 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Відтак, представник позивача просить суд:

1. Відстрочити військовій частині НОМЕР_1 сплату судового збору до прийняття рішення судом по справі №160/3984/26 за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

2. Відкрити провадження у справі №160/3986/26 за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Розглянувши подані заяву та клопотання, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо клопотання про відстрочення та/або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, суд зазначає наступне.

Питання зменшення розміру судових витрат або звільнення від їх оплати, відстрочення та розстрочення судових витрат врегульовані статтею 133 Кодексу адміністративного судочинства України, яка кореспондується з приписами частин 1, 2 статті 8 Закону України № 3674-VІ, в редакції чинній на момент подання позовної заяви.

Так, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, зменшити розмір належних до сплати судових витрат або звільнити від їх сплати повністю або частково, за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Разом з тим, виключний перелік заяв та клопотань, за подання яких не справляється судовий збір, встановлений частиною 2 статті 3 Закону України № 3674-VІ, в редакції чинній на момент подання позовної заяви.

Статтею 5 Закону України № 3674-VІ, в редакції чинній на момент подання позовної заяви, також встановлено перелік категорій осіб, які звільняються від сплати судового збору. Зазначені переліки є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

З огляду на викладене, військова частина НОМЕР_1 не відноситься до осіб, які звільнені від сплати судового збору та повинна сплачувати судовий збір.

Судові витрати це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконавче провадження та застосування практики Європейського Суду з прав людини» визначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя №R(81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв`язку із цим при здійсненні правосуддя в адміністративних справах суди повинні вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до статей 132, 133 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України № 3674-VІ, в редакції чинній на момент подання апеляційної скарги, а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Відповідальність за сплату судового збору державними органами держава взяла на себе, тому, посилання скаржника на відсутність фінансування для сплати судового збору є необґрунтованими, а дана обставина не є встановленою законом підставою для відстрочення сплати судового збору.

Приписами статті 129 Конституції України, однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, у тому числі й органів державної влади. У зв`язку із цим обставини, пов`язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися достатньою підставою для звільнення, відстрочення або розстрочення сплати судового збору суб`єкту владних повноважень.

Так, суд критично оцінює заявлене представником позивача клопотання про відстрочення та/або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати з огляду на те, що у спірних правовідносинах позивач виступає як орган державної влади, тобто як представник держави через якого вона набуває і здійснює свої права та обов`язки. За таких умов, вказані обставини, тобто неналежне (обмежене) фінансування державою державної установи, як свого представника у спірних правовідносинах, не можуть вважатись підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати.

Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 05.02.2016 року № 2 «Про судову практику застосування адміністративними судами окремих положень Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Таким чином, вносячи зміни до Закону України № 3674-VІ, в редакції чинній на момент подання позовної заяви, та виключаючи військові частини з переліку осіб, які звільняються від сплати судового збору, законодавець висловив певну волю, яка полягає в тому, що вказані органи повинні сплачувати судовий збір без будь-яких виключень.

Також, слід зазначити, що у відповідності до висновків викладених у Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Креуз проти Польші» («Kreuz v. Poland», сума зборів, призначена у світлі конкретних обставин справи, включаючи спроможність заявника її сплатити та стадію, на якій перебував розгляд справи на той момент, коли обмеження було накладено, є важливими чинниками при визначенні того, скористалася ця особа своїм правом доступу до суду чи ні та чи мала "розгляд судом". Враховуючи ці чинники, далі суд має визначити, чи становила вимога сплати збору, зокрема за обставин цієї конкретної справи, обмеження, яке завдало шкоди самій суті права заявника на доступ до суду (п. 60, 61).

Також, суд у пунктах 62, 66 та 67 вказаного рішення дійшов висновку, що судовий збір у розмірі середнього річного заробітку в країні є значним та надмірним, що становить непропорційне обмеження права доступу до суду.

Вказані висновки Європейського суду з прав людини кореспондуються з положеннями статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, якими розкривається зміст однієї із засад адміністративного судочинства в Україні, а саме, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Так, згідно приписів вказаної статті, усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом. Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників адміністративного процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Таким чином, всі учасники процесу є рівними при здійсненні своїх прав та обов`язків, в тому числі у питанні необхідності сплати судового збору, незалежно від того є вони платниками податків чи суб`єктами владних повноважень.

Неналежне (обмежене) фінансування державного органу з Державного бюджету України не є підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати. Вказане питання позивачем повинно вирішуватись шляхом відповідного коригування свого бюджетного запиту та кошторису, а не шляхом подання до суду клопотання про звільнення, відстрочення або розстрочення сплати судового збору.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Втім, стаття 133 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає можливість зменшення розміру належних до оплати судових витрат чи звільнення від їх оплати повністю або частково, чи відстрочення або розстрочення сплати судових витрат на визначений строк.

Однак, з урахуванням наведених норм права, єдиною підставою для вчинення судом зазначених у цій нормі дій є майновий стан заявника, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про заробітну плату, пенсію, стипендію, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, податкова декларація про доходи, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Наведення доводів, обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору, а також подання доказів на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку, розмірі і в строки покладається на цю особу.

У розумінні приписів статті 8 Закону України № 3674-VІ, в редакції чинній на момент подання позовної заяви, відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру судового збору, звільнення його від сплати може мати місце за наявності виключних обставин.

При цьому, позивач має довести існування фінансових труднощів та гарантувати сплату коштів у майбутньому. Відсутність бюджетного асигнування не є підставою для невиконання позивачем свого обов`язку по сплаті судового збору.

Водночас, позивачем не надано суду жодних доказів можливості в подальшому сплатити суму судового збору.

Отже, доводи представника позивача не свідчать про неможливість сплатити судовий збір і не є підставою для відстрочення та/або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати.

Аналіз такого врегулювання та судової практики дає підстави зробити висновок про те, що визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони. Якщо, залежно від рівня майнового стану, сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати. Таке право мають і бюджетні установи. Водночас, якщо ці бюджетні установи діють, як суб`єкт владних повноважень, то обмежене фінансування такої установи не є підставою для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від сплати.

З урахуванням вимог статті 133 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не вправі вчиняти дії, про які йдеться у статті 8 Закону України № 3674-VІ, в редакції чинній на момент подання позовної заяви, з власної ініціативи.

Крім того, даною статтею передбачено безпосереднє право суду, а не обов`язок щодо відстрочки, розстрочки, зменшення розміру судового збору або звільнення від сплати судового збору.

Сплата ж судового збору за подання позовної заяви, в силу положень статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, є процесуальним обов`язком сторони, що звертається до суду з позовною заявою.

Оскільки, позивачем не надано суду жодних належних доказів в обґрунтування обставин, що унеможливлюють сплату судового збору, підстави для відстрочення та/або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, наведені в клопотанні не можуть бути визнані поважними, в зв`язку з чим клопотання про відстрочення та/або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати у даній справі, задоволенню не підлягає.

Щодо клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини четвертої статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

31 жовтня 2019 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2019 року №160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон №160-IX; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків.

Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони (стаття 2 Закону №160-ІХ).

Верховний Суд у постанові від 18 січня 2024 року в справі №520/11225/23 здійснив комплексний аналіз норм Закону №160-ІХ та зробив висновок, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди (стаття 4). У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб (частина друга статті 8). Поряд із цим, нормами Закону №160-ІХ передбачено випадки, коли причини завдання шкоди, її розмір та винна особа можуть бути встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом. У таких випадках службове розслідування може не призначатися. У разі, якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню (частина сьома статті 8). Наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством (частина перша статті 14). Разом із цим, у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. (стаття 12).

З огляду на зміст наведених положень Закону №160-ІХ Верховний Суд указав, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди, про що командир (начальник) видає відповідний наказ. Однак, термін у три роки передбачений саме для притягнення особи до відповідальності. Водночас відшкодування завданої шкоди у передбачених статтею 12 Закону випадках здійснюється у судовому порядку. При цьому, Закон №160-ІХ не визначає строки звернення до суду щодо відшкодування такої шкоди.

За таких умов, при визначенні строку звернення суб`єкта владних повноважень до суду з позовом про відшкодування завданої шкоди застосуванню підлягають відповідні норми КАС України.

Частиною першою статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Згідно з частиною першою статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Положеннями статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень (абзац 2 частини другої статті 122 КАС України).

Згідно зі статтею 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Слід зазначити, що спори у справах щодо відшкодування державі шкоди, завданої військовослужбовцем під час здійснення ним повноважень, пов`язаних з проходженням військової (публічної) служби, є публічно-правовими і належать до юрисдикції адміністративних судів.

Також, такі спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Отже, зазначений спір саме пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, оскільки у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи під час перебування її на публічній службі.

У контексті спірного питання дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, варто зазначити, що до спірних правовідносин належить застосовувати тримісячний строк звернення до суду з позовом, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, оскільки у цьому спорі з позовом до суду звернувся саме суб`єкт владних повноважень.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 січня 2021 року у справі №140/6315/20, від 24 червня 2021 року у справі №420/4099/20, від 06 квітня 2023 року у справі №320/7204/21, від 08.11.2024 року у справі №420/13987/23.

Як встановлено із позовної заяви, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (на фінансовому забезпеченні якої знаходилась військова частина НОМЕР_3 ) ЄДРПОУ НОМЕР_4 , безпідставно набуті кошти із відсутністю правових підстав для отримання грошового забезпечення (премії) за грудень 2023 року в розмірі 9515,23 (дев`ять тисяч п`ятсот п`ятнадцять гривень 23 коп.) за реквізитами (IBAN НОМЕР_5 ), призначення платежу: відшкодування шкоди, завданої отриманням грошового забезпечення без належної на те правової підстави за грудень 2023 року; отримувач: військова частина НОМЕР_1 , (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Згідно п. 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 з основної діяльності від 24.01.2025 року №36 Про результати службового розслідування за фактом виявлених під час внутрішнього аудиту порушень фінансово-економічної діяльності військової частини НОМЕР_3 , встановлено, що військовослужбовець солдат ОСОБА_1 у зв`язку з вчиненням дій які мають ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України самовільне залишення військової частини або місця служби не мав правових підстав для отримання грошових виплат за грудень 2023 року в сумі 13 321,32 грн. (тринадцять тисяч триста двадцять одна грн. 32 коп.), з них 1712,74 грн - оплата ПДФО, 2093,35 грн.- сплата ЄСВ, 9515,23 грн. щомісячна премія.

При цьому до суду позивач звернувся лише 19.02.2026 року (документ сформований в системі Електронний суд), тобто з пропуском встановленого законом строку.

Таким чином, саме дата прийняття наказу командира військової частини НОМЕР_1 з основної діяльності від 24.01.2025 року №36 Про результати службового розслідування за фактом виявлених під час внутрішнього аудиту порушень фінансово-економічної діяльності військової частини НОМЕР_3 командира військової частини НОМЕР_1 з основної діяльності від 24.01.2025 року №36 Про результати службового розслідування за фактом виявлених під час внутрішнього аудиту порушень фінансово-економічної діяльності військової частини НОМЕР_3 24.01.2025 року є датою початку обчислення тримісячного строку для звернення до суду, який передбачений частиною другою статті 122 КАС України.

З урахуванням означеного, строк для звернення до суду, який передбачений частиною другою статті 122 КАС України, сплив 23.04.2025 року, втім військова частина НОМЕР_6 звернулася з позовом до суду лише 19.02.2026 року.

У клопотанні про поновлення строків пропущеного строку позовної давності представник позивача зазначає, що військова частина НОМЕР_3 (окремий батальйон військової частини НОМЕР_1 ) згідно бойових розпоряджень командира військової частини НОМЕР_1 (вищий штаб) від 01.12.2024 № 2476т, від 20.01.2025 № 140т, від 20.02.2025 № 356т, від 17.03.2025 № 657т, від 02.04.2025 № 825т, від 01.05.2025 № 1130т, від 20.06.2025 № 1/3/1521/дск, від 11.07.2025 № 1/3/1765/дск, бойового розпорядження ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 19.06.2025 № БР313/5180Т/х з 01.02.2025 по 20.07.2025 здійснювала виконання бойових завдань в першому ешелоні оборони Харківської області безпосередньо в районах бойових дій, визначених наказом Головнокомандувача Збройних Сил України на лінії зіткнення з противником. На підставі спільної директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 07.06.2025 року № Д-321/78/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2025 році» та директиви командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_3 " від 10.10.2025 № Д-41/ДСК військова частина НОМЕР_3 з 01.08.2025 ліквідована, код ЄДРПОУ анульований, а правонаступником визначено - військову частину НОМЕР_1 , тобто документацію діловодства від військової частини НОМЕР_3 в порядку правонаступництва отримано з 01.08.2025 (довідка в матеріалах справи). Військова частина НОМЕР_1 (бригада) згідно бойового розпорядження командира ОТУ Харків від 21.07.2025 № БР-313/6052т/х, бойових наказів командира 2 корпусу НГУ Хартія від 30.07.2025 № 8т/х, від 25.02.2026 № 10т/х, бойового розпорядження командира 2 корпусу НГУ Хартія від 05.02.2026 № 242т/х з 21.07.2025 по теперішній час здійснює виконання бойових завдань в першому ешелоні оборони Харківської області безпосередньо в районах бойових дій, визначених наказом Головнокомандувача Збройних Сил України на лінії зіткнення з противником (накази ДСК, довідка надається до суду). Здебільшого, в районах дислокації колишньої військової частини НОМЕР_3 та правонаступника військової частини НОМЕР_1 через бойові дії противника тривалий час відсутнє не тільки поштове сполучення та інтернет покриття, а й звичайний телефонний зв`язок, у зв`язку з чим раніше звернутись із даним позовом до суду технічної можливості не було. Отже, військові частини НОМЕР_3 та НОМЕР_1 не мали змоги вчасно скласти та відправити до суду позовну заяву у зв`язку із непереборними обставинами та об`єктивними поважними причинами, що зумовлено відсутністю технічної можливості через виконання завдань в першому ешелоні оборони та бойовими діями противника. Тому, військова частина НОМЕР_1 має підстави для поновлення строку на подання позовної заяви по вказаній справі.

Судом досліджено довідку військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2026 року Ф№1656/5595, в якій зазначено про наступне. Військова частина НОМЕР_3 (окремий батальйон військової частини НОМЕР_1 ) згідно бойових розпоряджень командира НОМЕР_7 обр Тро від 01.12.2024 № 2476т, від 20.01.2025 № 140т, від 20.02.2025 № 356т, від 17.03.2025 № 657т, від 02.04.2025 № 825т, від 01.05.2025 № 1130т, від 20.06.2025 №1/3/1521/дск, від 11.07.2025 №1/3/1765/дск, бойове розпорядження ОТУ " ІНФОРМАЦІЯ_2 " від 19.06.2025 №БР313/5180 т/х з 01.02.2025 по 20.07.2025 здійснювала виконання бойових завдань в першому ешелоні оборони Харківської області безпосередньо в районах бойових дій, визначених наказом Головнокомандувача Збройних Сил України, на лінії зіткнення з противником. Військова частина НОМЕР_1 (бригада) згідно бойового розпорядження командира ОТУ Харків від 21.07.2025 №БР-313/60521/х, бойових наказів командира 2 корпусу НГУ Хартія від 30.07.2025 №8т/х, від 25.02.2026 №10т/х, бойового розпорядження командира 2 корпусу НГУ Хартія від 05.02.2026 №242т/х з 21.07.2025 по теперішній час здійснює виконання бойових завдань в першому ешелоні оборони Харківської області безпосередньо в районах бойових дій, визначених наказом Головнокомандувача Збройних Сил України, на лінії зіткнення противником.

Разом з тим, суд зазначає, що суб`єкт владних повноважень - військова частина НОМЕР_1 встановила факт неналежного виконання відповідачем службових обов`язків саме 24.01.2025 року.

При цьому, до суду з даним позовом за захистом свого права про стягнення з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 як безпідставно набутих коштів із відсутністю правових підстав для отримання грошового забезпечення (премії) за грудень 2023 року в розмірі 9515,23 грн. лише 19.02.2026 року (документ сформований в системі Електронний суд), тобто з пропуском передбаченого частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України тримісячного строку звернення до суду з позовом.

Щодо посилання представника позивача на введення на території України воєнного стану, суд зазначає наступне.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває на даний час.

В постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22 Верховний Суд зазначив, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку зі збройною агресією рф, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків щодо звернення до суду з позовними заявами, апеляційними й касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого ст. ст. 55, 124, 129 Конституції України, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 травня 2021 року у справі № 1.380.2019.006107, від 22 липня 2021 року у справі №340/141/21, від 16 вересня 2021 року у справі № 240/10995/20 та від 12 вересня 2022 року у справі №120/16601/21-а.

В той час, Верховний Суд в постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22 зробив висновок, що сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки, у зв`язку із запровадження такого, не може безумовно вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Також в ухвалі від 06.09.2022 у справі №420/16598/21 з приводу оцінки доводів щодо поважності причин пропущення процесуального строку для звернення до адміністративного суду з підстав запровадженого воєнного стану Верховним Судом зазначено, що сам лише факт запровадження воєнного стану не може бути підставою для поновлення строку у всіх абсолютно випадках.

Однак суд зазначає, що питання внутрішньої організації роботи державної установи, пов`язані з дією воєнного стану є суб`єктивними чинниками, які не вказують на наявність об`єктивно непереборних обставин, які б перешкоджали своєчасному оскарженню судових рішень у цій справі, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з їх наявністю, є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків.

Суд наголошує, що органи державної влади, маючи однаковий обсяг процесуальних прав та обов`язків поряд з іншими учасниками справи, має діяти вчасно та в належний спосіб, дотримуватися своїх власних внутрішніх правил та процедур, встановлених в тому числі нормами процесуального закону, не можуть і не повинні отримувати вигоду від їх порушення, уникати або, шляхом допущення зайвих затримок та невиправданих зволікань, відтерміновувати виконання своїх процесуальних обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 22.01.2025 у справі № 500/4406/24.

Суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не надано суду доказів триваючої неможливості звернення ним до суду в межах встановленого строку звернення до суду.

Водночас, суд також звертає увагу, що позивач, як суб`єкт владних повноважень, мав можливість скористатися можливостями системи «Електронний суд» для подання позовної заяви.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач був обізнаний щодо необхідності своєчасного звернення за безпідставно набутих коштів із відсутністю правових підстав для отримання грошового забезпечення (премії) і не був позбавлений можливості подати відповідний позов до суду.

Також слід звернути увагу, що встановлення процесуальних строків законом та перевірка їх дотримання сторонами судом передбачено з метою дисциплінування учасників судового процесу, належного та своєчасного користування ними своїми процесуальними правами та обов`язками.

За таких обставин, позивачем не надано належних доказів на підтвердження тієї обставини, що мали місце непереборні обставини, перешкоди чи труднощі, що унеможливили своєчасне звернення позивача до суду із цим позовом, і що причини, що зумовили несвоєчасне звернення до суду, виникли протягом строку, який пропущено.

Суд також звертає увагу на те, що небажання позивача вчасно реалізувати процесуальні права та недоведення факту того, що можливість подання ним позовної заяви у визначені законом строки не залежали від його волевиявлення або було зумовлено вагомими та непереборними обставинами, свідчить про втрату можливості захисту порушених, на переконання позивача, прав у судовому порядку.

Такий підхід відповідає принципу правової визначеності (res judicata) як складової верховенства права, а також законності (заборони незастосування норми закону, яка відповідає критерію якості, передбачуваності та легітимної мети).

Цей висновок корелюється з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 13.02.2024 №140/9165/23, яку суд враховує в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

Отже, не реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в межах строку звернення до суду зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.

З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що підстави, викладені в клопотанні про поновлення пропущеного строку звернення до суду є неповажними.

Відтак, подане клопотання про поновлення процесуального строку вважається судом необґрунтованим.

Згідно ч.1 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Отже, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з позовною заявою, наведені на виконання ухвали від 12.03.2026 року у заяві про усунення недоліків, причини пропуску строку суддею визнано неповажними, то позовна заява підлягає поверненню.

Відповідно до п. 1 ч. 4, 5 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Керуючись статтями 169, 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду.

У задоволенні клопотання представника військової частини НОМЕР_1 Кульчицького Романа Володимировича про поновлення строку звернення до адміністративного суду - відмовити.

У задоволенні клопотання представника військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 про відстрочення та/або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати відмовити.

Позовну заяву в військової частини НОМЕР_1 в особі представника Кульчицького Романа Володимировича до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви, разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами, направити особі, яка її подала.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до частини 8 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у строки встановлені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник