Справа № 640/25644/19
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2026-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: 20.03.2026. Зареєстровано: 21.03.2026. Забезпечено надання загального доступу: 24.03.2026.
Дата набрання законної сили: 19.03.2026
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Карпушової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство «Універсал Банк» про визнання протиправною та скасування постанови від 10 грудня 2018 року № НОМЕР_1, за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Акціонерне товариство «Універсал Банк» визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору, винесену 10.12.2018 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24.06.2025 позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в який останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що станом на дату прийняття оскаржуваної постанови мирова угода між позивачем та третьою особою ще не була затверджена, відтак суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про необхідність застосування п. 2 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Також, відповідач покликається на правові позиції Верховного Суду, викладені у справах 480/3069/19 та 320/8585/20.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційних скарг, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.09.2015 у справі № 760/6896/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 07Ф-125 від 12.06.2007 станом на 14.05.2015 в розмірі 9 748 632,93 коп.

На виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист у справі № 760/6896/15-ц, який було пред`явлено до примусового виконання.

Постановою від 24.03.2016 відповідачем відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 із примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

10.12.2018 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухом Олегом Ярославовичем винесено постанову у межах ВП НОМЕР_1 «Про повернення виконавчого документа стягувачу» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

10.12.2018 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухом Олегом Ярославовичем винесено постанову у межах ВП НОМЕР_1 «Про стягнення виконавчого збору» з боржника у розмірі 974 863,29 грн.

В подальшому, ухвалою Київського апеляційного суду від 26.02.2019 затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк», який є правонаступником ПАТ «Брокбізнесбанк». Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24.09.2015 визнано нечинним та закрито провадження у справі за позовом ПАТ «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вважаючи вказану постанову протиправною, а свої права - порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 факт виконання рішення державним виконавцем і дії, спрямовані на фактичне стягнення заборгованості з боржника, не мали місця, оскільки сума з боржника на користь кредитора в примусовому порядку стягнута не була, з урахуванням того, що між кредитором і боржником були погоджені умови погашення боргу. Тому, у державного виконавця були наявні правові підстави для закінчення виконавчого провадження згідно з п. 2 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" і як наслідок не було підстав для стягнення виконавчого збору.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено вище, виконавче провадження № НОМЕР_1 відкрито постановою від 24.03.2016 за вимогами Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV, набрав чинності 28.05.1999, втратив чинність 05.01.2017).

Частина 1 ст. 17 Закону № 606-XIV встановлювала, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону № 606-XIV відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

На виконання частин 1 та 2 ст. 25 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно із частинами 1 та 3 ст. 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Постановою від 24.03.2016 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 запропоновано боржнику самостійно виконати вимоги виконавчого документу протягом 7 днів з моменту винесення постанови про відкриття провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

02.06.2016 був прийнятий Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII, набрав чинності 05.10.2006).

Відповідно до пунктів 6 та 7 Прикінцевих положень Закону № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За визначенням, що міститься у ч. 1 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

На виконання ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частина 5 ст. 27 Закону № 1404-VIII встановлює, що виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Частина 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII встановлює, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.11.2018 ПАТ «Універсал Банк» подав заяву про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання.

Постановою від 10.12.2018 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання за його заявою.

Одночасно відповідач прийняв Постанову про стягнення виконавчого збору від 10.12.2018 у розмірі 974 863,29 грн.

11.12.2018 відповідач Постановою відкрив виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання Постанови про стягнення виконавчого збору від 10.12.2018 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

В подальшому, ухвалою Київського апеляційного суду від 26.02.2019 затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк», який є правонаступником ПАТ «Брокбізнесбанк». Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24.09.2015 визнано нечинним та закрито провадження у справі за позовом ПАТ «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Так, дійсно, за приписами пунктів 2 та 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі: затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Втім, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що у відповідача були наявні правові підстави для закінчення виконавчого провадження згідно з п. 2 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, і як наслідок, не було підстав для стягнення виконавчого збору, оскільки станом на 10.12.2018 мирова угода ще не була затверджена, а примусове виконання виконавчого документу було припинено за наслідком повернення виконавчого документа стягувачу без виконання за його заявою.

Отже, станом на 10.12.2018 відповідач приймаючи оскаржувану постанову діяв у відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України.

Як наслідок, колегія суддів приходить до висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Керуючись статтями 48, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство «Універсал Банк» про визнання протиправною та скасування постанови від 10 грудня 2018 року № НОМЕР_1 - задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року - скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. В. Карпушова

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...