Справа № 160/9017/25
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2026-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2026 рокуСправа №160/9017/25
27 березня 2025 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій заявлені вимоги:
Позовна заява обґрунтована тим, що позивач вважає протиправною невиплату йому заробітної плати за період з 01 грудня 2024 року по 26 березня 2025 року, оскільки він перебував у трудових правовідносинах із Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області, виконував покладені на нього обов`язки та мав законне право на своєчасне і повне отримання заробітної плати, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 55 604,10 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 р. відкрито провадження у цій справі.
18 квітня 2025 року від Державної служби України з питань праці надійшли пояснення, в якому зазначає, що після ліквідації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області та призначення позивача головою ліквідаційної комісії саме на нього, як на особу, що фактично здійснює керівництво органом, покладено обов`язки щодо організації роботи, бухгалтерського обліку та своєчасної виплати заробітної плати. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
27 червня 2025 року від позивача надійшла відповідь на пояснення третьої особи, в якому зазначає, що за даними ЄДР та чинними наказами ліквідаційну комісію очолює ОСОБА_2 , а до її складу входять інші визначені члени, які продовжують виконувати свої обов`язки, тому саме комісія, а не він особисто, здійснює управління справами органу.
27 жовтня 2025 року від позивача надійшло клопотання, в якому він просить поновити строк для подання заяви про долучення матеріалів до справи.
30 жовтня 2025 року від відповідача надійшли заперечення, в яких просить відмовити у задоволенні клопотання Позивача про долучення зазначених документів до матеріалів справи як таких, що не мають належного та допустимого доказового значення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.10.2025 р. клопотання ОСОБА_1 про продовження строку для надання доказів по справі задоволено. Продовжено ОСОБА_1 процесуальний строк для подачі доказів по справі та прийнято доказ.
15 грудня 2025 року від Державної служби України з питань праці надійшло клопотання, в якому він просить поновити строк для подання заяви про долучення матеріалів до справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 р. клопотання Державної служби України з питань праці про продовження строку для надання доказів по справі задоволено. Продовжено Державній службі України з питань праці процесуальний строк для подачі доказів по справі та прийнято доказ.
16 січня 2026 року від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
16 березня 2026 року від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
Справа розглядається судом в порядку спрощеного провадження за приписами статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Суд встановив, що відповідно до наказу Державної служби України з питань праці від 25.09.2024р. №77-кт ОСОБА_1 приступив до виконання посадових обов`язків у зв`язку із звільненням у запас з військової служби.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати заробітної плати за період з 01 грудня 2024 року по 26 березня 2025 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд виходить з такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
У статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.
У відповідності до ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Відповідно до ст. 98 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.
Згідно з ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
За приписами статті 2 Закону №108/95-ВР структура заробітної плати включає:
- основну заробітну плату - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
- додаткову заробітну плату - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;
- інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
У відповідності до частин другої, третьої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.
Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.
Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у спірний період позивач не був звільнений із займаної посади, а після видання наказу Державної служби України з питань праці від 25.09.2024 №77-кт приступив до виконання посадових обов`язків у зв`язку із звільненням у запас з військової служби, тобто фактично був поновлений у виконанні трудової функції та перебував у трудових правовідносинах із Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області.
Сам по собі факт перебування органу у стані припинення, а також наведені третьою особою доводи щодо покладення на позивача обов`язків, пов`язаних із ліквідаційними заходами, не звільняють відповідача від обов`язку нарахувати та виплатити працівникові заробітну плату.
Суд відхиляє посилання третьої особи на те, що саме позивач, як особа, на яку покладено організацію роботи органу, мав забезпечити виплату заробітної плати самому собі, оскільки такі доводи не спростовують факту існування між сторонами трудових правовідносин і не усувають обов`язку відповідача як роботодавця здійснювати оплату праці працівника.
Неналежна організація внутрішньої роботи установи, особливості процедури ліквідації чи розподілу повноважень між посадовими особами не можуть покладати негативні наслідки на працівника та бути підставою для невиплати йому заробітної плати.
Крім того, право працівника на оплату праці є гарантованим Конституцією України та нормами трудового законодавства, а заробітна плата підлягає виплаті за весь час перебування працівника у трудових відносинах та виконання ним трудових обов`язків.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б свідчили про припинення трудових правовідносин із позивачем у період з 01 грудня 2024 року по 26 березня 2025 року або про відсутність у нього права на отримання заробітної плати за цей період.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, оскільки позивач у період з 01 грудня 2024 року по 26 березня 2025 року перебував у трудових відносинах із Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області, а відтак мав право на нарахування та виплату заробітної плати.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно із ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом із тим, суд звертає увагу, що матеріалами справи не підтверджено факту нарахування позивачу заробітної плати за спірний період.
Отже, з огляду на встановлені обставини справи, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги саме про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у визначеному позивачем розмірі 55 604,10 грн, з покладанням обов`язку на Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області, як податкового агента, здійснити відповідні відрахування ЄСВ, ПДФО та військового збору, оскільки вказана сума не була відповідачем нарахована у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на викладене, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача у цій справі є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату за період з 01 грудня 2024 року по 26 березня 2025 року.
Таким чином, позовна заява підлягає задоволенню частково.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправними дії Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01 грудня 2024 року по 26 березня 2025 року.
Зобов`язати Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 01 грудня 2024 року по 26 березня 2025 року.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.В. Савченко