Справа № 620/10503/24
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2026-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року

м. Київ

справа № 620/10503/24

касаційне провадження № К/990/22528/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків

на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року (головуючий суддя - Баргаміна Н.М.)

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Епель О.В.; судді: Карпушова О.В., Мєзєнцев Є.І.)

у справі № 620/10503/24

за позовом Приватного акціонерного товариства «Ніжинський жиркомбінат»

до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року Приватне акціонерне товариство «Ніжинський жиркомбінат» (далі - ПрАТ «НЖК», позивач, платник, товариство) звернулося до адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі - ЦМУ ДПС РВПП, відповідач, контролюючий орган, податковий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 09 липня 2024 року № 1578/Ж10/31-00-04-01-03-31.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, платник зазначив, що висновки контролюючого органу про нереальність господарських операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «ІВАНГОРОДСЬКЕ» (далі - ТОВ «ІВАНГОРОДСЬКЕ») та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОГРЕС» (далі - СТОВ «ПРОГРЕС») є безпідставними та спростовуються належними первинними документами, які підтверджують фактичне постачання товару, його оплату та використання у господарській діяльності, тоді як доводи податкового органу ґрунтуються переважно на податковій інформації та припущеннях і не доводять безтоварність операцій.

Чернігівський окружний адміністративний суд рішенням від 29 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року, позов задовольнив.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, судові інстанції виходили з того, що господарські операції позивача з контрагентами були реальними, підтверджені належними та допустимими первинними документами і спричинили фактичний рух активів, тоді як контролюючим органом не доведено безтоварність таких операцій, а його висновки ґрунтуються на припущеннях та податковій інформації, яка сама по собі не є належним доказом порушення податкового законодавства.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ЦМУ ДПС РВПП звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, покликаючись на порушення судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи касаційну скаргу, податковий орган зазначив, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права без урахування правових висновків Верховного Суду, не надали належної оцінки обставинам, які свідчать про нереальність господарських операцій, зокрема відсутності у контрагентів необхідних ресурсів, недолікам у первинних документах та сумнівам щодо транспортування і походження товару, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про правомірність формування позивачем податкового кредиту та бюджетного відшкодування.

Верховний Суд ухвалою від 04 червня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ЦМУ ДПС РВПП.

13 червня 2025 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він зазначив, що оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права, при цьому доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків судових інстанцій.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судовий розгляд встановив, що контролюючий орган провів документальну позапланову виїзну перевірку ПрАТ «НЖК» щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за лютий 2024 року від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету, за результатами якої склав акт від 17 травня 2024 року № 1469/Ж5/31-00-04-01-06-26/00373942.

Відповідно до висновків названого акта перевірки контролюючий орган встановив порушення платником вимог пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.5, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого завищено податковий кредит за декларацією з податку на додану вартість за лютий 2024 року в сумі 25 280 358,00 грн, що призвело до завищення суми, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку, на 22 716 029,00 грн та завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду, на 2 564 329,00 грн, яка підлягає зменшенню.

На заперечення позивача контролюючим органом відповіддю від 03 липня 2024 року № 8435/6/31-00-04-01-03-06 висновки акта перевірки викладено в наступній редакції: «Документальною перевіркою ПрАТ «НЖК» встановлено порушення пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.5, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200 ПК України, в результаті чого завищено податковий кредит за декларацією з податку на додану вартість за лютий 2024 року у сумі 2 796 251,00 грн, що призвело до завищення суми, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку, на 2 657 657,00 грн та завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду, на 138 594,00 грн, яка підлягає зменшенню».

Обґрунтовуючи такі висновки, відповідач зазначив, що господарські операції позивача з ТОВ «ІВАНГОРОДСЬКЕ» та СТОВ «ПРОГРЕС» не мали реального характеру, оскільки за даними інформаційно-аналітичних баз Державної податкової служби України зазначені контрагенти не володіли достатніми матеріальними, трудовими та технічними ресурсами для вирощування, зберігання та постачання заявлених обсягів сільськогосподарської продукції, а також відсутні належні підтвердження транспортування товару, зокрема через недоліки у товарно-транспортних накладних, відсутність у перевізників відповідних транспортних засобів та ознаки порушення вагових параметрів перевезень. Крім того, контролюючий орган вказував на непідтвердження походження товару та обрив ланцюга постачання, у зв`язку з чим дійшов висновку про безтоварність операцій та безпідставність формування позивачем податкового кредиту і заявлення сум бюджетного відшкодування.

На підставі таких висновків контролюючий орган прийняв податкове повідомлення-рішення від 09 липня 2024 року № 1578/Ж10/31-00-04-01-03-31, яким зменшив суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку за лютий 2024 року, на 2 657 657,00 грн та нарахував штрафні (фінансові) санкції в розмірі 1 328 829,00 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд зазначає таке.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено, що господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до статті 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За приписами пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

За визначеннями, наведеними в статті 1 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в України», господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в України» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в України» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Аналіз наведених норм свідчить, що правові наслідки у вигляді виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту та заявлення сум бюджетного відшкодування з податку на додану вартість пов`язуються з фактичним здійсненням господарських операцій, які мають бути підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальний рух активів, при цьому окремі недоліки у таких документах самі по собі не є підставою для невизнання господарських операцій за умови, що вони дозволяють ідентифікувати їх зміст, обсяг та учасників.

Застосовуючи зазначені правила при оцінці спірних правовідносин, суди попередніх інстанцій встановили, що між позивачем та ТОВ «ІВАНГОРОДСЬКЕ» був укладений договір поставки від 07 вересня 2023 року № 50НЖК, на виконання якого у січні 2024 року позивач придбав насіння соняшнику врожаю 2023 року у кількості 146,540 тонн на загальну суму 2 144 408,44 грн (у тому числі податок на додану вартість 263 348,41 грн), що підтверджується специфікаціями до договору, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, податковими накладними, платіжними інструкціями та банківськими виписками, які у сукупності відображають фактичне постачання товару, його транспортування та оплату.

Також судами встановлено, що між позивачем та СТОВ «ПРОГРЕС» був укладений договір поставки від 14 грудня 2023 року № 144НЖК, відповідно до якого у період з грудня 2023 року по січень 2024 року позивач придбав насіння соняшнику врожаю 2023 року у кількості 2 445,240 тонн на загальну суму 33 698 616,08 грн (у тому числі податок на додану вартість 4 138 426,54 грн), що підтверджується специфікаціями до договору, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, податковими накладними, платіжними інструкціями та банківськими виписками, які підтверджують фактичне здійснення поставок, їх транспортування та оплату.

Доводи контролюючого органу щодо нереальності господарських операцій з ТОВ «ІВАНГОРОДСЬКЕ» судами обґрунтовано відхилено, оскільки твердження про недостатність у контрагента земельних ресурсів спростовуються наявними у справі звітами про посівні площі та валові збори, які підтверджують наявність у нього достатнього обсягу вирощеної продукції, а посилання на відсутність складських приміщень та транспортних засобів - наданими договорами оренди приміщень, свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів та договорами їх оренди; водночас недоліки у товарно-транспортних накладних і доводи про можливе перевищення вагових параметрів перевезення не свідчать про нереальність господарських операцій.

Щодо операцій зі СТОВ «ПРОГРЕС» суди також дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність доводів відповідача, оскільки документи, які підтверджують наявність у контрагента земельних ділянок, врожаю, складських приміщень, транспортних засобів та здійснення транспортування і зберігання продукції, були надані контролюючому органу разом із запереченнями на акт перевірки, проте не були належним чином враховані; крім того, наявні у матеріалах справи первинні документи та документи щодо перевізника спростовують твердження про відсутність транспорту та неможливість перевезення, а доводи про відсутність придбання послуг зберігання не виключають можливості зберігання продукції у власних складських приміщеннях контрагента.

Посилання касаційної скарги на неправильне застосування судами норм матеріального права та неврахування правових висновків Верховного Суду є безпідставними, оскільки наведені скаржником постанови ухвалені за інших фактичних обставин, які не є подібними до обставин цієї справи, тоді як у спірних правовідносинах судами встановлено реальність господарських операцій, що підтверджено належними доказами.

Посилання контролюючого органу на відсутність у контрагентів необхідних ресурсів, недоліки у первинних документах та сумніви щодо транспортування товару фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судами попередніх інстанцій вже надано належну правову оцінку, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги податкового органу без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова