Справа № 420/27084/24
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2026-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 березня 2026 року

м. Київ

справа №420/27084/24

адміністративне провадження №К/990/9773/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Херсонській області (надалі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16 грудня 2024 року заявив наступні позовні вимоги:

-визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Херсонській області від 26 червня 2024 року № 807 "Про застосування дисциплінарного стягнення", яким до заступника начальника СКП Бериславського РВП ГУНП в Херсонській області підполковника поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді "звільнення з посади";

-визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Херсонській області від 12 вересня 2024 року № 408 о/с "Про особовий склад" щодо призначення ОСОБА_1 на посаду дільничного офіцера поліції СПД № 1 Бериславського РВП ГУНП в Херсонській області, як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади;

-визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Херсонській області від 13 вересня 2024 року № 412 о/с "Про внесення змін до наказу ГУНП в Херсонській області від 12 вересня 2024 року № 408 о/с "Про особовий склад" в частині дати призначення;

-поновити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на службі в поліції на посаді заступника начальника сектору кримінальної поліції Бериславського РВП ГУНП в Херсонській області з 12 вересня 2024 року;

-стягнути з відповідача, Головного управління Національної поліції в Херсонській області на користь позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 заробітну плату - грошове забезпечення, у вигляді різниці в заробітку, за час виконання нижчеоплачуваної роботи, в період з 12 вересня 2024 року по 26 вересня 2024 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року в задоволенні позовної відмовлено.

17 жовтня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій скаржник просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Верховний Суд ухвалою від 03 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення - повернув особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

18 листопада 2025 року до Верховного Суду надійшла вдруге касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій скаржник просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Верховний Суд ухвалою від 02 грудня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення - повернув особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

19 грудня 2025 року до Верховного Суду надійшла втретє касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій скаржник просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у справі № 420/27084/24 залишено без руху. Установлено скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, а також надання доказів надсилання копій уточненої касаційної скарги у відповідності до кількості учасників справи.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у справі № 420/27084/24, повернуто особі, яка її подала на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.

03 березня 2026 року до Верховного Суду надійшла вчетверте касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження, скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 351 цього Кодексу.

Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстави касаційного оскарження судових рішень скаржник покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що в оскаржуваних судових рішеннях, суди застосували норми права, а саме:

- пункту 1 та пункту 2 розділу II «Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України», який затверджений наказом МВС України від 07 листопада 2018 року, №893 "Про реалізацію окремих положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України" без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 560/1555/19;

- частини дев`ятої статті 15 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року № 2337-VIII без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі №440/512/23;

- частин третьої та четвертої статті 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року № 2337-VIII без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 липня 2023 року у справі № 620/4675/22;

- частин третьої та четвертої статті 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року № 2337-VIII без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 липня 2023 року у справі № 620/4675/22;

- статті 74 КАС України, щодо «обов`язку суду не брати до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом» без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №520/4159/19;

- висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 січня 2026 року у справі № 260/271/24, щодо застосування і врахувань положень статей 44,80,196 КАС України, а саме відмови суду першої інстанції у витребуванні доказів.

Верховний Суд зазначає, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий /висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Так, перевіряючи доцільність покликання скаржника на постанову Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі №440/512/23 щодо застосування частини дев`ятої статті 15 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року № 2337-VIII, встановлено, що спірні правовідносини в указаній справі склались з приводу призначення відповідачем усупереч вимогам частини сьомої статті 14 Дисциплінарного статуту НПУ, двох службових розслідувань в один день, відтак, судом касаційної інстанції переглядались рішення судів попередніх інстанцій крізь призму застосування частини сьомої статті 14 Дисциплінарного статуту НПУ, в той час, як посилання на застосування положень частини дев`ятої статті 15 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року № 2337-VIII в указаній постанові відсутні.

У справі № 560/1555/19 спірні правовідносини скались з приводу визнання протиправним та скасування наказу, яким до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани. Підставою для призначення службового розслідування став рапорт уповноваженої особи про невихід позивача на службу. Проте, як було встановлено судами попередніх інстанцій, позивач у спірний період перебував на станціонарному лікуванні у хірургічному відділенні, про що в усному порядку повідомив безпосереднього керівника, відтак, відповідач інформацію, про перебування позивача на лікарняному, фактично оцінив як - невихід останнього на службу після призначення на посаду. За таких обставин суди дійшли висновку, що вказана відповідачем у наказі підстава для призначення службового розслідування, а саме - інформація зазначена у рапорті - не має ознак дисциплінарного проступку, а отже не відповідає вимогам пунктів 1-2 розділу II Порядку, у зв`язку з чим, суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо безпідставності призначення службового розслідування, а саме в порушення пунктів 1-2 розділу II Порядку.

Спір у справі № 620/4675/22 виник у зв`язку із застосуванням до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби за грубе порушення службової дисципліни, неналежне виконання посадових (функціональних) обов`язків, у частині самоусунення з 16 березня 2022 року від виконання службових, функціональних обов`язків як поліцейського, зокрема як керівника, виїзду (без належного погодження керівництва ГУ НП в Чернігівській області) за межі м. Чернігова, зокрема місця дислокації підрозділу, самоусунення від керівництва підпорядкованими підрозділами та особовим складом та неповернення до місця дислокації підрозділу в період дії правового режиму воєнного стану в Україні. Позивач не заперечував факту відсутності за місцем несення служби в указаний період, однак, вважав підстави самоусунення поважними, зокрема, указував на необхідність евакуації сім`ї із прифронтового міста у зв`язку із наростаючою загрозою з боку агресора. Так, Верховним Судом було взято до уваги, що службове розслідування за фактами відсутності на службі та невиконання службових обов`язків окремими поліцейськими ГУ НП в Чернігівській області з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією проти України та введенням з цього приводу воєнного стану в Україні проводилось відносно 120 поліцейських. За змістом висновку службового розслідування, частину працівників поліції (58) було звільнено зі служби в поліції, у тому числі і позивача, а іншу частину (62) притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження про неповну службову відповідність. Відтак, колегією суддів зроблено висновок, щодо невстановлення судами попередніх інстанцій усіх обставин, за яких позивачем вчинявся дисциплінарний проступок, та не дослідження співмірності обраного виду стягнення складу, характеру та наслідками вчиненого дисциплінарного проступку. На підставі викладеного Верховним Судом скасовано рішення судів попередніх інстанцій, а справу направлено на новий розгляд.

Отже, Суд, проаналізувавши правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру і юридичної природи правовідносин, з яких виникли спори у справах № 560/1555/19, № 440/512/23, № 640/4675/22, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень по суті, зазначає, що постанови Верховного Суду, на які посилається заявник, як на підставу касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, ухвалені за інших фактичних обставин, які не є подібними до правовідносин у цьому касаційному провадженні, а тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень, щодо яких подано касаційну скаргу в цій справі, у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної конкретної зазначеної справи, Суд вказує на помилковість означених доводів касаційної скарги, оскільки фактичні обставини цієї справи на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Наступною підставою касаційного оскарження судових рішень заявник указує пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку із пунктом 3 частини другої статті 353 КАС України.

Скаржник вказує, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування у відповідача письмового доказу та наводить позиції Верховного Суду

Пунктом 3 частини другої статті 353 КАС України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема:

- суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

Суд зазначає, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із необґрунтовано відхиленим клопотанням про витребування доказів судами попередніх інстанцій, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.

Також по тексту касаційної скарги скаржник указує, що суди попередніх інстанцій встановили обставини, що мають істотне значення на підставі недопустимих доказів.

Водночас, згідно з приписами частини першої статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Указаним положенням установлено пряму заборону при розгляді та вирішенні адміністративної справи для суду брати до уваги докази з порушенням законної процедури їх одержання (нелегітимні докази, включаючи сфальсифіковані) як під час розгляду клопотання про долучення доказу до справи, так і в межах судового розгляду.

Слід зауважити, що у разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено доказ, який скаржник вважає недопустимим, обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, тобто такими, що одержані з порушенням законної процедури.

Окрім цього, надання неправильної оцінки наявним у матеріалах справах доказам не є тотожним встановленню судом обставин на підставі недопустимого доказу.

Отже, якщо скаржник вважає, що судом необґрунтовано відхилено клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у касаційній скарзі автор скарги має довести, що судами протиправно не було вжито заходів для встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги в частині обґрунтування підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України та виходить за межі касаційного перегляду, визначені статтею 341 КАС України.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Разом з касаційною скаргою скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження обґрунтоване тим, що скаржником вперше продано касаційну скаргу в межах строку, передбаченого частиною другою статті 329 КАС України, проте ухвалами Верховного Суду касаційні скарги поверталися заявникові. Зокрема, позивач зазначає, що колегією суддів було роз`яснено право на повторне звернення із касаційною скаргою до Суду, відтак, вважає, що діяв добросовісно та не допускав зловживання процесуальними правами. Зауважує, що ухвалу суду про повернення касаційної скарги останнім отримано 12 лютого 2026 року, у період з 12 лютого 2026 року по 24 лютого 2026 року включно, по час надання даної заяви до суду, позивач перебував у місці тимчасового мешкання, як внутрішньо переміщеної особи, а саме місті Олександрія Кіровоградської області, зокрема, указує на запровадження щоденних віялових відключень електроенергії, відсутність стабільного інтернет покриття, зокрема, відсутність вільного від медичних процедур часу. На підставі викладеного просить колегію суду взяти до уваги указані обставини та вважати їх поважними підставами пропуску строку на звернення до суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене, Верховний Суд зазначає наступне.

Так, аналізуючи зазначені заявником підстави, які він вважає поважними причинами поновлення пропущеного процесуального строку, Судом установлено, що повний текст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції складено 17 вересня 2025 року, а касаційну скаргу вперше подано 17 жовтня 2025 року, що свідчить про дотримання скаржником строку звернення до суду з касаційною скаргою.

Зокрема, згідно з відомостями Автоматизованої системи документообігу суду позивач вже неодноразово звертався до суду касаційної інстанції з касаційними скаргами, ухвалами Верховного Суду від 03 листопада 2025 року, від 02 грудня 2025 року та від 12 лютого 2026 року касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року, було повернуто особі, яка їх подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

03 березня 2026 року скаржником вчетверте подано до Верховного Суду касаційну скаргу.

Статтею 44 КАС України регламентовано обов`язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Тому виконання обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми, змісту і строку подання касаційної скарги покладається на особу, яка має намір її подати, а тому остання повинна вчиняти усі необхідні для цього дії.

Верховний Суд зазначає, що повернення касаційної скарги не є безумовною підставою для поновлення строку на касаційне оскарження і обставини, за яких Верховний Суд вже повертав попередні касаційні скарги, безпосередньо пов`язані саме з діями заявника щодо належного оформлення касаційної скарги протягом тривалого періоду.

Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання касаційної скарги здійснюється судом касаційної інстанції у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на касаційне оскарження судового рішення.

Колегія суддів зауважує, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводити ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.

Водночас, Суд звертає увагу скаржника, що така обставина, як застосування аварійних відключень електроенергії, тривала відсутність електропостачання, доступу до інтернет-ресурсів не можуть бути обґрунтованими підставами для поновлення строку, оскільки стабілізаційні відключення електроенергії не є безперервними, а скаржником не надано жодних доказів на підтвердження того, яким чином зазначені обставини унеможливили його звернення до суду з касаційною скаргою в найкоротші строки. Разом з тим, сам по собі факт введення воєнного стану в Україні не є автоматичною поважною причиною для поновлення строків звернення до суду. У випадку посилання на указану обставину, як підставу поновлення процесуального строку, скаржник має обґрунтувати, як саме бойові дії, окупація, евакуація чи відсутність зв`язку завадили вчасно звернутися до суду із касаційною скаргою.

При цьому, суд касаційної інстанції ураховує тривалість пропущеного скаржником строку на оскарження рішення суду апеляційної інстанції, який складає більше п`яти місяців, та обставини пропуску строку звернення до суду, які залежали виключно від волевиявлення скаржника. Непереборних обставин скаржником не наведено, а судом не встановлено.

Суд уважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

У рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.

Інших поважних та об`єктивних причин для поновлення строку на касаційне оскарження заявником не зазначено, тому Верховний Суд дійшов висновку про неповажність наведених позивачем підстав для поновлення строку касаційного оскарження, а тому у задоволенні клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене, Верховний Суд приходить до висновків, що наведені скаржником підстави для поновлення строку не можуть слугувати підставою для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Отже, заявнику необхідно подати заяву із зазначенням інших поважних причин пропуску строку на касаційне оскарження, до якої надати належні та допустимі докази, що підтверджують ці обставини.

За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції заяви про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням поважних підстав для його поновлення, уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав оскарження судового рішення в цій справі (з урахуванням вимог частини четвертої статті 328).

Керуючись статтями 169, 330, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними, вказані ОСОБА_1 , підстави для поновлення строку на касаційне оскарження.

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку на касаційне оскарження.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення, - залишити без руху.

Надати заявнику касаційної скарги строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції:

- уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України;

- заяви про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням поважних підстав для його поновлення, а також надання відповідних доказів на підтвердження викладених у заяві обставин.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині виконання вимог частини третьої статті 332 КАС України у відкритті касаційної скарги буде відмовлено.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху в частині виконання вимог статті 330 КАС України, касаційну скаргу буде повернуто скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк

Л.О. Єресько

В.М. Соколов ,

Судді Верховного Суду