Справа № 420/24730/25
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2026-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вікторії ХОМ`ЯКОВОЇ, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до державного реєстратора Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Тетяни Сергіївни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до державного реєстратора Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Тетяни Сергіївни, у якій позивачі просять суд:

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Тетяни Сергіївни про відмову в проведенні реєстраційних дій від 20.05.2025 № 79007444;

зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Тетяну Сергіївну здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на належну їй на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Тетяну Сергіївну здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на належну їй на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Тетяну Сергіївну здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на належну йому на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області;

стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області;

стягнути на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) до Державного реєстратора прав року народження витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є співвласниками квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 61,2 кв.м, житлову 29,8 кв.м. Право спільної власності на зазначену квартиру позивачі набули внаслідок приватизації квартири, що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Каховської міської ради Херсонської області 10 червня 1996 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 10 червня 1996. року №243, зареєстрованого Каховським державним бюро технічної інвентаризації 19 червня 1996 року за №4730 в книзі 23. Також, у позивачів наявні і інші документи на квартиру, а саме: ордер на жиле приміщення № 365 від 17.07.1987 р., технічний паспорт на приватизовану квартиру, план квартири та технічна характеристика квартири. Паспорт та план складено та підписано начальником БТІ 19.05.96 року.

Внаслідок повномасштабної збройної агресії зі сторони російської федерації позивачі змушені були покинути своє житло та проживати в якості внутрішньо переміщених осіб у м. Одесі, зазначене підтверджується довідкою № 5136- від 06.09.2023 р. (щодо ОСОБА_2 ), довідкою № 5125- від 13.12.2022 р. (щодо ОСОБА_3 ) та довідкою №5106- від 01.10.2024 р.

09.05.2025 року позивачі звернулись до державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області із заявою за реєстраційним номером 66837868 про проведення державної реєстрації права спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду вказаної заяви державним реєстратором прийнято рішення № 79007444 від 20.05.2025 про відмову в проведенні реєстраційний дій, в якому підставою для відмови зазначено пункт 4 частини 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - подані для проведення державної реєстрації документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Позивачі не погоджуються із рішенням державного реєстратора № 79007444 від 20.05.2025 про відмову в проведенні реєстраційний дій, що стало підставою для звернення позивача до суду.

Ухвалою від 28.07.2025 року Одеським окружним адміністративним судом провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

22.08.2025 року до суду надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Законом № 1952-IV прямо передбачені: необхідність звернення державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, до органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, за отриманням інформації (довідок, засвідчених в установленому законодавством порядку копій документів тощо), та отримання цієї інформації; - необхідність цієї інформації для такої реєстрації . У зв`язку із ненаданням органом (КП «Каховське бюро технічної інформації»), передбаченим пунктом 3 частини 3 ст. 10 Закону № 1952-IV, інформації (документів), що також передбачена цією нормою Закону як обов`язкова для державної реєстрації, відповідачем, на підставі пункту 4 частини 1 ст. 24 Закону № 1952-IV було прийняте рішення № 79007444 про відмову в проведенні державної реєстрації. Нормами Закону № 1952-IV не передбачено виключень у пункті 3 частини 3 ст. 10 Закону для державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, у зв`язку із неможливістю надання особою для державної реєстрації або неможливістю отримання державним реєстратором для цієї мети документів, яка (неможливість) обумовлена обставинами, що не залежать від заявника (війна, окупація , техногенна або природня катастрофа, наслідки пожежі тощо).

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: ОСОБА_3 .

Позивачі є співвласниками квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 61,2 кв.м. Право власності на зазначену квартиру ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 набули внаслідок приватизації квартири, що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Каховської міської ради Херсонської області 10 червня 1996 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 10 червня 1996. року №243, зареєстрованого Каховським державним бюро технічної інвентаризації 19 червня 1996 року за №4730 в книзі 23.

Також, у позивачів наявні ордер на жиле приміщення № 365 від 17.07.1987 р., технічний паспорт на приватизовану квартиру, план квартири та технічна характеристика квартири. Паспорт та план складено та підписано начальником БТІ 19.05.96 року.

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_4 , належну йому 1/4 частину квартири успадкувала ОСОБА_2 (раніш прізвище ОСОБА_6 ), про що відомості внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 21.05.2020.

Внаслідок повномасштабної збройної агресії зі сторони російської федерації позивачі змушені були покинути своє житло та проживати в якості внутрішньо переміщених осіб у м. Одесі, зазначене підтверджується довідкою № 5136- від 06.09.2023 р. (щодо ОСОБА_2 ), довідкою № 5125- від 13.12.2022 р. (щодо ОСОБА_3 ) та довідкою №5106- від 01.10.2024 р.

09.05.2025 позивачі звернулись до державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області із заявою за реєстраційним номером 66837868 про проведення державної реєстрації права спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду вказаної заяви державним реєстратором прийнято рішення № 79007444 від 20.05.2025 про відмову в проведенні реєстраційний дій, в якому підставою для відмови зазначено пункт 4 частини 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - подані для проведення державної реєстрації документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таке рішення відповідача позивачі вважають протиправним, тому звернулися до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються, зокрема, Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною третьою статті 3 Закону № 1952-IV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону № 1952-IV будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.

За правилом абзацу 4 частини п`ятої статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 31-2 цього Закону, та автоматичної державної реєстрації прав у випадках, передбачених цим Законом.

Пунктом 3 частини першої статті 6 Закону № 1952-IV визначено, що організаційну систему державної реєстрації прав становлять: державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Частиною третьою статті 10 Закону № 1952-IV, серед іншого, врегульовано, що державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Частиною першою статті 20 Закону № 1952-IV визначено, що заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування).

Згідно з статтею 23 Закону № 1952-IV заяву про державну реєстрацію прав може бути залишено без руху в таких випадках:

1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством;

1-1) відсутність документа, що підтверджує оплату адміністративних послуг у повному обсязі;

2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року.

Державний реєстратор у строк, встановлений для державної реєстрації прав, приймає рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху та невідкладно повідомляє про це заявника.

Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора про відновлення розгляду заяви.

Перебіг строку державної реєстрації прав продовжується з моменту усунення обставин, що стали підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху, з урахуванням часу, що минув до залишення такої заяви без руху.

Рішення повинно містити вичерпний перелік підстав для залишення заяви без руху.

Державний реєстратор не має права вимагати від заявника надання інших документів, крім тих, відсутність яких стала підставою для прийняття рішення про залишення заяви без руху, якщо інше не випливає з документів, що надані додатково.

У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог у строк, встановлений у частині третій цієї статті, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Згідно із пунктами 4 та 8 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV підстави для відмови в державній реєстрації прав:

- подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

- після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав.

Як вбачається з матеріалів справи, державним реєстратором прийнято оспорюване рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій від 20.05.2025 № 79007444, оскільки не отримано на його запит документів та/або інформації, необхідних для державної реєстрації прав.

Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону № 1952-IV державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127).

За приписами пункту 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, у тому числі у зв`язку із прийняттям Радою національної безпеки і оборони України та введенням в дію Указом Президента України рішення про застосування санкцій, передбачених пунктами 1, 4, 7, 16 та 24-1 частини першої статті 4 Закону України Про санкції, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, обтяженнями речових прав, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, у тому числі у зв`язку із прийняттям Радою національної безпеки і оборони України та введенням в дію Указом Президента України рішення про застосування санкцій, передбачених пунктами 1, 4, 7, 16 та 24-1 частини першої статті 4 Закону України Про санкції, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, у тому числі у зв`язку із прийняттям Радою національної безпеки і оборони України та введенням в дію Указом Президента України рішення про застосування санкцій, передбачених пунктами 1, 4, 7, 16 та 24-1 частини першої статті 4 Закону України Про санкції, відмови в державній реєстрації прав, у тому числі у зв`язку із прийняттям Радою національної безпеки і оборони України та введенням в дію Указом Президента України рішення про застосування санкцій, передбачених пунктами 1, 4, 7, 16 та 24-1 частини першої статті 4 Закону України Про санкції.

Пунктом 14 Порядку № 1127 визначено, що у разі коли під час розгляду заяви встановлено наявність підстав, передбачених законом для зупинення розгляду заяви, державний реєстратор невідкладно приймає рішення щодо зупинення розгляду заяви.

Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення щодо зупинення розгляду заяви виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, а також у разі коли державним реєстратором протягом 30 робочих днів з моменту прийняття відповідного рішення на запит отримано документи та/або інформацію, необхідні для державної реєстрації прав, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора щодо відновлення розгляду заяви.

У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог або неотримання на запит документів та/або інформації, необхідних для державної реєстрації прав, у строк, встановлений в абзаці другому цього пункту, державний реєстратор приймає рішення щодо відмови в державній реєстрації прав.

Відповідно до пункту 23 Порядку № 1127 за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

Зміст наведених норм вказує, що законодавцем чітко встановлено процедуру розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, яка включає в себе перевірку документів на предмет відповідності таких вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявності підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Приймаючи рішення про відмову у вчиненні реєстраційних дій державним реєстратором не прийнято до уваги норми постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2022 № 209 Про деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану, норм Цивільного законодавства та норм Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України.

Частиною третьою статті 209 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що нотаріальне посвідчення правочину могло бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідав загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Дані норми кореспондується з нормами Цивільного кодексу Української РСР в редакції, чинній станом на момент купівлі будинку позивачем (статті 226, 227).

Разом з тим, у зв`язку зі зміною законодавства, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.1998 № 192 Про заходи щодо створення системи реєстрації прав на нерухоме та рухоме майно прийнято Інструкцію про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (далі - Інструкція), яка затверджена наказом Держбуду України від 9 червня 1998 року № 121, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за № 399/2839 (Інструкція втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року № 36 у зв`язку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445).

За пунктами 1.5, 1.6 вказаної Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб було передбачено, що державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Згідно з пунктами 2.1, 2.4, 2.5 Інструкції, реєстрація провадиться на підставі правовстановлювальних документів (додаток 1) у такому порядку: а) заявник подає до бюро технічної інвентаризації два примірники право встановлювального документа (оригінал та копію); б) відповідальний працівник бюро технічної інвентаризації вивчає законність та повноту документів і на підставі їх робить відповідний запис у реєстрову книгу; в) адреса об`єкта, що реєструється, записується в алфавітний журнал адрес; г) прізвище, ім`я та по-батькові фізичних осіб - власників нерухомого майна вноситься в алфавітний журнал або картку картотеки власників; д) на оригіналі правовстановлювального документа робиться реєстраційний напис. Якщо на правовстановлювальному документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною такого документа.

Після проведення первинної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна бюро технічної інвентаризації повинно здійснювати державну реєстрацію всіх змін у правовому стані цього об`єкта, тобто проводити поточну реєстрацію.

Поточна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна - це реєстрація переходу права власності від одних власників до інших. Правовстановлювальний документ, що свідчить про перехід права власності на об`єкт нерухомого майна, не може бути зареєстрований в бюро технічної інвентаризації, якщо непроведена первинна реєстрація права власності на цей об`єкт.

Відповідно до додатку № 1 до Інструкції, до переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна віднесено договори купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, посвідчені державними нотаріальними конторами та приватними нотаріусами (пункт 1 Додатку до Інструкції).

Враховуючи, що свідоцтво на право власності на житло, видане виконавчим комітетом Каховської міської ради Херсонської області 10 червня 1996 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 10 червня 1996. року №243, зареєстрованого Каховським державним бюро технічної інвентаризації 19 червня 1996 року за №4730 в книзі 23, є дійсним, а отже право власності позивачів на частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , установленню не підлягає.

Крім того слід врахувати, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та триває на теперішній час.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, Херсонська область, Каховський район, м. Каховка, включене до тимчасово окупованої російською федерацією території України.

При цьому, статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Водночас, суд звертає увагу, що за приписами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати останнім документа, який посвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, нормами статті 11 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України.

За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.

За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.

Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013. До цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.

Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 дійшла висновку, що особа, яка до 01.01.2013 придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Таким чином, у випадку позивачів документ (свідоцтво про право власності), що посвідчує набуття права та позначка на ньому, яка свідчить про проведення державної реєстрації до 01.01.2013, був долучений до пакету документів з яким останні зверталися до державного реєстратора, відповідно до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна. При цьому, запитувана державним реєстратором інформація у КП «Каховське бюро технічної інформації», не може бути надана у зв`язку із окупацією міста Каховка. Разом з тим, позивачами подано всі необхідні документи для проведення реєстрації права власності у реєстрі речових прав.

У зв`язку із зазначеним, прийняте рішення державного реєстратора від 20.05.2025 № 79007444 про відмову в проведенні реєстраційних дій з причин відсутності підтвердженої інформації державної реєстрації права власності до 01.01.2013 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є таким, що порушує право позивачів, є протиправним та підлягає скасуванню.

З приводу вимоги про зобов`язання державного реєстратора прав на нерухоме майно провести державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, - належну їм квартиру, суд зазначає таке.

У відповідності до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Аналіз вказаних положень вказаного закону дає підстави стверджувати, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і поданих документів державний реєстратор має виключну компетенцію у питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав на нерухоме майно відноситься до компетенції державного реєстратора, який приймає відповідне рішення за умови відповідності заявлених прав, поданої заяви та долучених до неї документів вимогам, встановленим законом.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що законодавець чітко передбачив як підстави, порядок, строки, процедуру проведення реєстраційних дій щодо речових прав на нерухоме майно, так і порядок, строки, відповідну процедуру та підстави для відмови у проведенні таких реєстраційних дій.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Комітет Міністрів Ради Європи сформулював принципи, які слугують змістовими гарантіями ухвалення справедливого рішення. Здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: переслідує лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями; дотримується принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою; приймає своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечує послідовне застосування загальних адміністративних приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи.

За приписами частини 1 статті 2 Закону України Про адміністративну процедуру дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.

У пункті 2.4 Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 3-рп/2016 ідеться про те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України), одним з елементів якого є правова визначеність положень законів та інших нормативно-правових актів.

За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці, неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості в особи передбачати дії цих органів.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить, що надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення від 02 листопада 2006 року у справі Волохи проти України, від 02 серпня 1984 року у справі Мелоун проти Сполученого Королівства).

Також слід вказати, що у разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 06.03.2019 у справі № 1640/2594/18, від 27.02.2025 у справі № 380/16966/24.

Враховуючи те, що фактично єдиною підставою для відмови позивачу в проведенні реєстраційних дій слугувала відсутність інформації щодо реєстрації права власності на квартиру, оцінку якій судом надано в межах даного рішення, суд дійшов висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача, слід зобов`язати відповідача здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на належну їй на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на належну їй на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на належну йому на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої позиції, суд вважає за необхідне зауважити, що у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України зазначено, що суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вищевикладені факти та обставини є безумовною підставою для висновків суду про протиправність рішення відповідача, а інші доводи не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

Виходячи з системного аналізу встановлених обставин справи та вимог законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Позивачами при поданні позову кожним окремо був сплачений судовий збір у загальному розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанціями про сплату судового збору.

Суд зазначає, що вирішення питання про розподіл понесених учасниками справи судових витрат, за результатом розгляду справи, є обов`язком суду. При цьому, положеннями адміністративно-процесуального законодавства чітко визначено порядок розподілу судових витрат.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн, понесені позивачами кожним окремо, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області, в якому державний реєстратор Воробель Тетяна Сергіївна виконує свої функції та здійснює повноваження.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 257, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до державного реєстратора Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Тетяни Сергіївни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Тетяни Сергіївни про відмову в проведенні реєстраційних дій від 20.05.2025 № 79007444.

Зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Тетяну Сергіївну здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на належну їй на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Тетяну Сергіївну здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на належну їй на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Тетяну Сергіївну здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на належну йому на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області () на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА