Справа № 160/21871/25
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2026-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 160/21871/25

адміністративне провадження № К/990/8847/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Білак М.В., перевіривши касаційну скаргу Приватного підприємства «ОСОБА_2» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі №160/21871/25 за позовом Верхньодніпровської міської ради до Східного офісу Держаудитслужби, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вольт Постач», Товариство з обмеженою відповідальністю «Хайат Естейт», Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , Приватне підприємство «ОСОБА_2», ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування вимоги,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року Верхньодніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до Східного офісу Держаудитслужби, у якому просила визнати протиправною та скасувати Вимогу Східного офісу Держаудитслужби про усунення виявлених ревізією порушень законодавства від 11 липня 2025 року № 040420-13/4284-2025.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року задоволено заяву представника Верхньодніпровської міської ради про залучення до участі у розгляді справи третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача; залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

- Товариство з обмеженою відповідальністю «ВОЛЬТ ПОСТАЧ»;

- Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАЙАТ ЕСТЕЙТ»;

- Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 ;

- Приватне підприємство «ОСОБА_2»;

- Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року адміністративний позов Верхньодніпровської міської ради задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано пункти 3, 4 та 5 Вимоги Східного офісу Держаудитслужби «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства» від 11 липня 2025 року № 040420-13/4284-2025.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь Верхньодніпровської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань Східного офісу Держаудитслужби судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн 80 коп.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року задоволено частково апеляційну скаргу Східного офісу Держаудитслужби. У задоволенні апеляційної скарги Приватного підприємства «ОСОБА_2» відмовлено.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року скасовано в частині задоволених позовних вимог Верхньодніпровської міської ради до Східного офісу Держаудитслужби, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВОЛЬТ ПОСТАЧ», Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАЙАТ ЕСТЕЙТ», Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , Приватне підприємство «ОСОБА_2», ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування пунктів 3 та 5 вимоги Східного офісу Держаудитслужби «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства» від 11 липня 2025 року № 040420-13/4284-2025 та в цій частині прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року у справі №160/21871/25 залишено без змін.

26 лютого 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Приватного підприємства «ОСОБА_2» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі №160/21871/25. Заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції частково, в частині відмови у задоволенні позову визнати протиправним та скасувати пункт 6 Вимоги Східного офісу Держаудитслужби «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства» від 11 липня 2025 року № 040420-13/4284-2025, скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні апеляційної скарги Приватного підприємства «ОСОБА_2», ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати протиправним та скасувати пункт 6 Вимоги Східного офісу Держаудитслужби «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства» від 11 липня 2025 року № 040420-13/4284-2025.

Дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з таких підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

За правилами частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Враховуючи положення процесуального закону необхідно зазначити, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Під час перевірки касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, пункт 1 частини другої статті 353 КАС України.

В обґрунтування пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі №160/1088/19, від 10 лютого 2021 року у справі №380/671/20, від 16 грудня 2025 року у справі №640/13169/19, від 26 липня 2023 року у справі №200/3265/21-а. При цьому зазначає, що відповідач - Східний офіс Держаудитслужби у Вимозі «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства» від 11 липня 2025 року №040420-13/4284-2025, не будучи контролюючим органом у розумінні пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України, діючи поза межами компетенції /повноважень, без урахування принципу презумпції правомірності рішень платника податків, закріпленого нормами підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4, підпункту 56.21 пункту 56 Податкового кодексу України незаконно (протиправно) вказав на порушення ПП «ОСОБА_2» вимог статті 180, пункту 291.2 статті 291, пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI та безпідставно застосував не на користь (на шкоду) платника податків ПП «ОСОБА_2» норми ПК України, які не встановлюють заборони/обмежень для платників третьої групи, на включення єдиного податку до вартості (собівартості) робіт, у тому числі будівельних робіт, товарів або послуг.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий /висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Так, у справі №913/204/18 розглядався позов заступника прокурора Луганської області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, №004464/09 від 24 листопада 2017 року, укладеного між РВ ФДМУ по Луганській області та ПП «Стоміл», і зобов`язання Орендаря звільнити державне окреме індивідуально визначене майно: нежитлові вбудовані приміщення загальною площею 71,68кв.м. на першому поверсі; нежитлове вбудоване приміщення загальною площею 65,64кв.м. на другому поверсі; нежитлове вбудоване приміщення загальною площею 33,43кв.м. на цокольному поверсі двоповерхової будівлі навчального корпусу №1 (інвентарний номер 10310001), розміщене за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр-т Центральний, 17, та повернути його ДНЗ «Сєвєродонецьке ВПУ» (балансоутримувачу).

У справі №160/1088/19 розглядався позов Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» до Головного управління ДФС в м. Києві про скасування податкових повідомлень-рішень від 08 листопада 2018 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з орендної плати з юридичних осіб у розмірі 843 479 131,45 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями у сумі 674 783 305 грн 16 коп, за штрафними (фінансовими) санкціями 168 695 826 грн 29 коп та № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з орендної плати з юридичних осіб у розмірі 100 438 954,38 грн, у тому числі 80 351 163 грн 50 коп за податковими зобов`язаннями, 20087790 грн 88 коп за штрафними (фінансовими) санкціями, з мотивів безпідставності їх прийняття.

У справі №380/671/20 Товариство з обмеженою відповідальністю «Регно Італія УА» звернулося з позовом до Закарпатської митниці ДФС, у якому просило визнати протиправними та скасувати картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA305020/2019/00002, №UA305020/2019/00004, №UA305020/2019/00006, №UA305020/2019/00008, №UA305020/2019/00010, №UA305020/2019/00012, №UA305020/2019/00014, №UA305020/2019/00016, №UA305020/2019/00018, №UA305020/2019/00020, №UA305020/2019/00022, №UA305030/2019/00001, №UA305030/2019/00003.

У справі №640/13169/19 розглядався позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпродспоживслужби в м.Києві від 27 червня 2019 року №139 про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України від 19 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів».

У справі №200/3265/21-а розглядався позов ТОВ «ДТЕК СХІДЕНЕРГО» про визнання протиправною та скасування постанови Нацкомісії від 10 березня 2021 року №395 «Про накладення штрафу на ТОВ «ДТЕК СХІДЕНЕРГО» за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та порушення Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії».

Суд, проаналізувавши правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру і юридичної природи правовідносин, з яких виникли спори у перелічених скаржником справах, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень по суті, зазначає, що постанови Верховного Суду, на які посилається заявник як на підставу касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, ухвалені за інших фактичних обставин, які не є подібними до правовідносин у цьому касаційному провадженні, а тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень, щодо яких подано касаційну скаргу в цій справі, у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

На підставі наведеного Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, як підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

В обґрунтування пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах стосовно наявності/відсутності повноважень у органів державного фінансового контролю під час ревізії перевіряти дотримання об`єктом контролю та/або об`єктом зустрічної звірки податкового законодавства, а також компетенції встановлювати (констатувати) порушення суб`єктом господарювання законодавства з питань оподаткування (вимог статей Податкового кодексу України), з огляду на положення пункту 41.1 статті 41 ПК України, частини четвертої статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», пункту 1 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550.

Суд зауважує, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, які неправильно застосовано судами попередніх інстанцій; висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Водночас скаржник не конкретизує, який, на його думку, правовий висновок повинен бути висловлений у цій справі та який, одночасно, відсутній у рішеннях Верховного Суду, та як відповідні норми права необхідно застосовувати, а також не обґрунтував необхідність такого висновку (усунення колізії, визначення пріоритету між нормами, тлумачення норми, т.і.) у взаємозв`язку з посиланням на обставини справи.

Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Крім того, Суд зауважує, що правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку заявника буде підставою для відкриття касаційного провадження.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованим посилання заявника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Щодо посилання на пункт 1 частини другої статті 353 КАС України (суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу), Суд зазначає, що такі можуть бути визнані прийнятними при касаційному оскарженні судового рішення за пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Проте, заявник у касаційній скарзі не посилається на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд зауважує, що відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або;

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

У контексті наведеного Верховний Суд зазначає, що твердження скаржника про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази можуть бути враховані при касаційному оскарженні судових рішень (пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України) лише у разі обґрунтованості заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, про що прямо зазначено в пункті 1 частини другої статті 353 цього Кодексу.

Отже, фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями, цитування норм законодавства, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Верховний Суд звертає увагу заявника, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційній суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

17 березня 2026 року до Верховного Суду від Верхньодніпровської міської ради надійшла заява про приєднання до касаційної скарги Приватного підприємства «ОСОБА_2» у справі №160/21871/25.

Враховуючи, що касаційна скарга Приватного підприємства «ОСОБА_2» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі №160/21871/25 повертається особі, яка її подала, то відповідно підлягає поверненню заява Верхньодніпровської міської ради про приєднання до касаційної скарги Приватного підприємства «ОСОБА_2» у справі №160/21871/25.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332, 336 КАС України,

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «ОСОБА_2» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі №160/21871/25 за позовом Верхньодніпровської міської ради до Східного офісу Держаудитслужби, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вольт Постач», Товариство з обмеженою відповідальністю «Хайат Естейт», Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , Приватне підприємство «ОСОБА_2», ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування вимоги повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Повернути Верхньодніпровській міській раді заяву про приєднання до касаційної скарги Приватного підприємства «ОСОБА_2» у справі №160/21871/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя М.В. Білак