Справа № 320/20579/24
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2026-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Черпака Ю.К.,

при секретарі Литвин С.В.

за участю:

представника позивача: Сюсяйла О.М.,

представника відповідачів: Кожушка В.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Костіна Андрія Євгеновича про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Костіна Андрія Євгеновича (далі по тексту - відповідач) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора №575ц від 09.04.2024 «Про звільнення ОСОБА_1 », яким звільнено державного службовця 3 рангу ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Офісу Генерального прокурора за ініціативою суб`єкта призначення (пункт 4 частини першої статті 83, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу») 15 квітня 2024 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління організації комунікації з громадськістю, розгляду звернень та запитів Офісу Генерального прокурора;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 15.04.2024, та по день набрання рішенням суду про поновлення на роботі законної сили.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року в задоволенні зазначеного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач, через свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення - скасувати, виходячи з наступного.

Згідно із п.4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював в Офісі Генерального прокурора на посаді державної служби категорії «Б», починаючи з червня 2020 року. Стаж роботи ОСОБА_1 в органах прокуратури становить понад 20 років, з яких у підрозділі з питань звернень громадян - 8 років, зокрема на посадах державної служби категорії «Б» - понад 3 роки.

Наказом Генерального прокурора від 16.01.2024 № 1шц внесено зміни до структури і штатної чисельності Офісу Генерального прокурора та ліквідовано управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Офісу Генерального прокурора (41 посада державної служби), у тому числі й посаду, яку обіймав ОСОБА_1 .

Утворено управління організації комунікації з громадськістю, розгляду звернень та запитів Офісу Генерального прокурора (30 посад державної служби).

З огляду на зменшення кількості посад державної служби в Офісі Генерального прокурора відбулося скорочення штатної чисельності державних службовців.

29.01.2024 ОСОБА_1 подано заяву про переведення на посаду заступника начальника управління організації комунікації з громадськістю, розгляду звернень та запитів. Проте, станом на момент її надходження, наказом Генерального прокурора від 29.01.2024 № 93-ц вже було переведено іншого державного службовця з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей, заява якого надійшла до кадрового підрозділу 25.01.2024. Стаж роботи останнього в органах прокуратури становить понад 25 років, з яких у підрозділі з питань звернень громадян - 12 років, зокрема на посадах державної служби категорії «Б» - 4 роки.

У зв`язку з цим заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, про що 31.01.2024 повідомлено останнього та надіслано відповідь за № 07/2/1-162вих24 на поштову адресу, яку зазначено в його особовій справі. Однак вказану кореспонденцію повернуто до Офісу Генерального прокурора, у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Повторно відповідь на звернення ОСОБА_1 Офісом Генерального прокурора надано від 13.05.2024 № 07/2/1-39759вих24, з одночасним направленням копії попередньої відповіді.

04.03.2024 ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення із займаної посади державної служби.

Одночасно з попередженням про наступне звільнення, з метою подальшого працевлаштування, з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності, достатніх для повного і якісного виконання обов`язків за посадою, 04.03.2024 ОСОБА_1 запропоновано наявні у штатному розписі Офісу Генерального прокурора 10 вакантних посад державної служби, а саме:

- головний спеціаліст відділу організаційного забезпечення діяльності Генерального прокурора управління організаційного забезпечення діяльності керівництва Департаменту організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення;

- головний спеціаліст відділу організації взаємодії підрозділів Офісу Генерального прокурора управління організаційного забезпечення діяльності керівництва Департаменту організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення;

- головний спеціаліст відділу організації роботи та контролю виконання управління організаційно-контрольної діяльності Департаменту організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення (на час відсутності для догляду за дитиною основного працівника до 04.07.2025);

- головний спеціаліст відділу аналітичної роботи управління аналітичного забезпечення діяльності Генерального прокурора Департаменту організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення (на час відсутності для догляду за дитиною основного працівника до 20.04.2024);

- головний спеціаліст відділу управління та координації реалізації Концепції взаємодії органів прокуратури з громадами Департаменту кримінальної політики та захисту інвестицій;

- головний спеціаліст управління захисту інвестицій та запровадження спеціалізації прокурорів Департаменту кримінальної політики та захисту інвестицій (на час відсутності для догляду за дитиною основного працівника до 21.04.2024);

- головний спеціаліст управління роботи з персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби (на час відсутності для догляду за дитиною основного працівника до 26.09.2024);

- головний спеціаліст відділу організації роботи з документами керівництва Офісу Генерального прокурора управління виготовлення, редагування, опрацювання та зберігання документів Департаменту документального забезпечення;

- головний спеціаліст відділу реєстрації вхідних документів управління реєстрації вхідних та вихідних документів Департаменту документального забезпечення (на час відсутності для догляду за дитиною основного працівника до 15.05.2024);

- головний спеціаліст відділу організації закупівель, моніторингу та договірної роботи Департаменту державного майна, ресурсів та матеріально-технічного забезпечення.

ОСОБА_1 , ознайомившись з вказаним попередженням про наступне звільнення відмовився від запропонованих посад, при цьому зазначивши, що зі звільненням він не згоден у зв`язку з не призначенням на аналогічну посаду в управління організації комунікації з громадськістю, розгляду звернень та запитів.

Також, ОСОБА_1 зазначено, що запропоновані посади не є рівнозначними до професійної підготовки і професійних компетентностей.

У зв`язку з наведеним, через відсутність згоди ОСОБА_1 на переведення на одну із запропонованих у попередженні про звільнення посад державної служби, а також за відсутності можливості запропонувати інші посади державної служби, наказом Генерального прокурора від 09.04.2024 № 575ц ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Офісу Генерального прокурора за ініціативою суб`єкта призначення (пункт 4 частини 1 статті 83, пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу»), починаючи з 15.04.2024 року (далі по тексту - оскаржуваний наказ).

Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним, а своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що сутність посадових обов`язків за посадовими інструкціями державних службовців категорії «Б» новоутвореного управління є відмінною від тих, що передбачалися посадовими інструкціями державних службовців категорії «Б» ліквідованого управління, зважаючи на концептуальну зміну завдань та функцій новоутвореного управління.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Генерального прокурора про звільнення ОСОБА_1 з посади, виданий у межах повноважень та у спосіб, визначений законами України є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Законом України «Про державну службу» № 889-VІІІ (далі - Закон № 889-VІІІ, в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно частин 1 - 3 статті 5 Закону №889-VІІІ правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону № 889-VІІІ посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VІІІ встановлено, що державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення.

Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VІІІ).

Згідно частини 3 статті 87 Закону № 889-VІІІ суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1-1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Норма статті 87 Закону № 889-VІІІ передбачає, що одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

У свою чергу, відповідно до статті 2 Закону № 889-VІІІ рівнозначна посада - це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Статтею 6 Закону № 889-VІІІ також визначено, що посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Визначення підкатегорій посад державної служби та прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Разом з тим, Законом № 889-VIII не визначено поняття «нижча посада» та «вища посада».

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 затверджено перелік посад державної служби, що прирівнюються до відповідних підкатегорій.

Так, категорії посад державної служби визначено частиною 2 статті 6 Закону № 889-VІІІ, а саме: категорія «А», категорія «Б» та категорія «В».

Підкатегорїї посад державної служби визначаються Кабінетом Міністрів України, оскільки згідно з частиною 4 статті 6 Закону № 889-VІІІ визначення підкатегорій посад державної служби та прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до статті 6 Закону № 889-VІІІ та Переліку посад державної служби, що прирівнюються до відповідних підкатегорій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15, посада начальника управління організації комунікації з громадськістю, розгляду звернень та запитів відноситься до категорії «Б» підкатегорії «Б-1», а посада, яку обіймав ОСОБА_1 , - категорії «Б» підкатегорії «Б-2». Зазначені посади не належить до однієї підкатегорії посад державної служби та не є рівнозначними.

У зв`язку з чим, за висновком суду першої інстанції, посада начальника цього управління правомірно не була запропонована ОСОБА_1 при його попередженні про наступне звільнення.

Дослідивши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вказані висновки помилковими, з огляду на наступне.

Так, Верховним Судом у постанові від 04.08.2025 у справі №540/7297/21 роз`яснено, що з огляду на вимоги п.1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII звільнення особи з посади державної служби може бути пов`язано з реорганізацією, ліквідацією установи, скороченням посад чи штату працівників і буде вважатися необхідним та обґрунтованим у тому випадку, коли істотно змінюються або взагалі ліквідовуються функції, виконання яких передбачено посадою, яку займає державний службовець в певному державному органі. Одночасно, лише зміна назви державного органу (структурного підрозділу органу) чи посади державного службовця в цьому органі, на думку колегії суддів, не може вважатися належною та достатньою підставою для звільнення державного службовця, в тому числі на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII.

Так, оцінюючи обставини ліквідації одного управління і утворення іншого, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що в Офісі Генерального прокурора відбулося скорочення штатної чисельності державних службовців.

За змістом п.1 наказу №1шц від 16.01.2024 року усі посади ліквідованого управління зараховано до резерву Офісі Генерального прокурора, тобто скорочення посад державної служби не відбувалось і вони залишилися у штаті Офісу Генерального прокурора.

Ця сама обставина доводилась листом від 03.02.2025 року №27/3-164вих-25, у якому зазначено, що станом на 01.01.24, тобто до реорганізації, штат державної служби Офісу складав 644 посади, з яких 117 категорії «Б», а станом на 01.05.24, тобто після реорганізації управління, - 643 посади, з яких категорії «Б» - 119 одиниць, тобто категорії «Б» навіть на дві більше.

Таким чином, внаслідок видання Генеральним прокурором наказу №1шц від 16.01.2024 року в Офісі Генерального прокурора не відбулось скорочення штатної чисельності державних службовців і, відповідно, означена підстава з тих, що зазначені у п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VІІІ, не могла бути підставою звільнення ОСОБА_1 .

Також, помилковим став висновок суду щодо мотиву відмови позивача від призначення на запропоновані посади державної служби, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був не згоден із запропонованими посадами державної служби, у зв`язку з їх нерівнозначністю з посадою, яку він обіймав на час звільнення.

У той же час, як це власноруч зазначено позивачем на письмовому попередженні про наступне звільнення, останній виразив незгоду зі своїм звільненням та вказав, що запропоновані йому посади не відповідають його професійній підготовці та професійним компетентностям, що на думку апелянта, не узгоджується з вимогами абз. 2 ч.3 ст. 87 Закону №889-VІІІ.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції помилково погодився з тим, що запропоновані ОСОБА_1 посади категорії «В» є такими, що відповідають його професійним якостям та компетентностям.

Також, судом першої інстанції помилково залишено поза увагою, що з 10 запропонованих позивачу посад, 5 не були вакантними, а інші 5 - такими, що за своїм функціоналом відрізняються від характеру роботи, яка виконувалась ОСОБА_1 до скорочення посади та не відповідає його професійним навичкам.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що Офісом Генерального прокурора не надано належних доказів запропонованих ОСОБА_1 посад саме категорії «Б», яку перед звільненням обіймав останній.

Окрім того, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта, з урахуванням практики Верховного Суду, про те, що пропонування Офісом Генерального прокурора для працевлаштування посад, які є вільним до дня фактичного виходу на роботу основного працівників з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не вказує на виконання обов`язку роботодавця щодо пропозиції вакантних посад, а отже і не є підтвердженням виконання вимог частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ.

Зазначеним обставинам суд першої інстанції помилково не надав оцінки, що протирічить нормам чинного законодавства.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що станом на 04.03.2024, у штатному розписі Офісу Генерального прокурора загалом були вакантними 29 посад державної служби, з яких 9 посад категорії «Б» та 20 - категорії «В», та з яких лише 5 були запропоновані позивачу, зазначене підтверджено Списком вакантних посад, що досліджувався у судовому засіданні суду першої інстанції (Т.4 а.с.14-15).

Судова практика Верховного Суду щодо питань застосування частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ у контексті обов`язку суб`єкта призначення/керівника державної служби пропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі наявні вакантні посади є сталою та послідовною.

Так, в постанові Верховного Суду від 25.04.2025 року у справі № 320/48702/23 зазначено, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на роботодавця з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі упродовж всього цього періоду.

Верховний Суд у постанові від 30 січня 2025 року у справі № 340/1765/23 надав оцінку спірному питанню чи достатньо для суб`єкта призначення надання (за його вибором) пропозиції однієї посади державному службовцю, чи декількох рівнозначних або нижчих посад, з урахуванням положень абзацу 3 частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, в редакції Закону №1285-IX, у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону (зокрема статті 22) треба розуміти так, що в разі реорганізації державного органу, що є підставою для звільнення державного службовця у значенні пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення посади, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести.

З урахуванням вищевказаної позиції Верховного Суду, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції безпідставно та невмотивовано відхилено доводи та докази відносно того, що у період з часу повідомлення позивача про майбутнє звільнення (04.03.2024) та до дати його звільнення (15.04.2024) в Офісі Генерального прокурора з`являлися рівнозначні посади, проте вони не пропонувалася для працевлаштування ОСОБА_1 . Зазначене підтверджується списками вакантних посад, які наявні в матеріалах справи та досліджені колегією суддів апеляційної в повному обсязі (Т.4 а.с.14-24).

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції помилково не були досліджені обставини, які вказують на те, що обов`язок з працевлаштування ОСОБА_1 , передбачений ст.87 Закону України «Про державну службу» № 889-VІІІ, відповідачем не був виконаний добросовісно, розсудливо, пропорційно і своєчасно, оскільки, починаючи з 16.01.2024, Офісом Генерального прокурора не вживалися заходи щодо «збереження» вакантних посад, у тому числі рівнозначних, для працевлаштування позивача.

Так, після підписання Генеральним прокурором наказу № 1шц, на вакантні посади, які утворювались, починаючи з 16.01.2024, та могли бути запропоновані ОСОБА_1 для працевлаштування, з урахуванням його професійних навичок та компетентностей, призначалися люди, які в Офісі Генерального прокурора раніше не працювали.

Згідно з наказом Генерального прокурора в новоутвореному управлінні, як і в ліквідованому, утворювалось 5 посад категорії «Б», тобто стільки же скільки існувало в ліквідованому. Відповідно, Офіс Генерального прокурора мав можливість запропонувати працевлаштування на будь-яку з них ОСОБА_1 . Проте, Офісом Генерального прокурора на одну з вакантних посад призначено особу, яка в Офісі до цього не працювала (на посаду начальника управління - ОСОБА_2 ), та ще на одну - особу, яка займала в ліквідованому управлінні посаду категорії «В», тобто нижчу посаду ( ОСОБА_3 ).

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що вказані обставини вказують, що за умови добросовісного ставлення відповідача до виконання свого обов`язку з працевлаштування позивача, спонукали його до вжиття заходів для резервування посад, які утворювались та вивільнялися в Офісі Генерального прокурора протягом дії повідомлення позивача про майбутнє звільнення (04.03.2024) та до дати його звільнення (15.04.2024).

Колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що відповідачем протиправно не надано перевагу у працевлаштуванні та не забезпечено гарантії прав та інтересів ОСОБА_1 , які є невідчужуваними і непорушними, оскільки позивач є переможцем конкурсу на посаду заступника начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Офісу Генерального прокурора, згідно з копією наказу № 1586ц від 23.06.20220 року (Т.1 а.с.12 на звороті), на відміну від службовців, які були призначені без конкурсного відбору в період дії воєнного стану.

Щодо доводів апелянта про надання переваги ОСОБА_4 у зайнятті вакантної посади, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, на посаду заступника начальника управління організації комунікації з громадськістю, розгляду звернень та запитів 29.01.2024 переведено державного службовця 3 рангу ОСОБА_4 , зі стажем роботи в органах прокуратури понад 25 років, з яких у підрозділі з питань звернень громадян - 12 років, зокрема на посадах державної служби категорії «Б» - 4 роки.

У свою чергу, стаж роботи ОСОБА_1 в органах прокуратури становить понад 20 років, з яких у підрозділі з питань звернень громадян - 8 років, зокрема на посадах державної служби категорії «Б» - понад 3 роки.

Окрім того, наказом Генерального прокурора від 29.03.2024 № 13шц у структурі та штатній чисельності управління організації комунікації з громадськістю, розгляду звернень та запитів посаду заступника начальника управління, яку обіймала ОСОБА_4 та на яку ОСОБА_1 подано заяву, скорочено.

Таким чином, з 29.03.2024, у тому числі й на час видання наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади, в управлінні організації комунікації з громадськістю, розгляду звернень та запитів посада заступника начальника управління відсутня.

Суд першої інстанції, надаючи правову оцінку спірним відносинам саме в цій частині, дійшов висновку, що суб`єктом владних повноважень було виконано визначний для нього Законом № 889-VІІІ обов`язок щодо здійснення пропозиції позивачу, як виняток, іншої нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, адже запропонувати рівнозначну посаду державної служби не вбачалось можливим з об`єктивним причин.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає вказаний висновок суду першої інстанції помилковим, з огляду на наступне.

Наказом Генерального прокурора від 26.01.2024 № 19 (зі змінами, внесеними наказом Генерального прокурора від 13.02.2024 № 29) створено робочу групу з вирішення питань заповнення вакантних посад державної служби у відділі організації комунікації з громадськістю та особистого прийому громадян управління організації комунікації з громадськістю, розгляду звернень та запитів.

29.01.2024 ОСОБА_1 подано заяву про переведення на посаду заступника начальника управління організації комунікації з громадськістю, розгляду звернень та запитів.

Як зазначено відповідачем, у відзиві на позовну заяву, станом на момент надходження заяви позивача, наказом Генерального прокурора від 29.01.2024 №93-ц вже було переведено іншого державного службовця, у зв`язку з чим, заяву позивача 31.01.2024 залишено без розгляду.

Разом з тим, як зазначено апелянтом, та підтверджено відповідачем у відзиві на позовну заяву, заява ОСОБА_4 , яка зайняла вказану посаду, подана останньою 25.01.2024 року, тобто, за день до прийняття наказу Генерального прокурора від 26.01.2024 № 19, яким створено робочу групу з вирішення питань заповнення вакантних посад державної служби у відділі організації комунікації з громадськістю та особистого прийому громадян управління організації комунікації з громадськістю, розгляду звернень та запитів.

Вказані обставини підтверджують протиправність дій відповідача та невиконання, як суб`єктом владних повноважень, покладеного на нього обов`язку в частині пропозиції ОСОБА_1 рівнозначної посади державної служби.

Згідно зі статтею 42 Кодексу законів про працю України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається перевага в залишенні на роботі, в тому числі працівникам, зокрема при наявності двох і більше утриманців; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Проте цією ж статтею встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У даному випадку, судом не надається правова оцінка діям відповідача в частині переважного права на залишення на роботі ОСОБА_1 , оскільки зазначені обставини не є предметом спору в даній справі.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відсутність належних доказів щодо здійснення пропозиції Офісом Генерального прокурора ОСОБА_1 , усіх наявних вакантних посад, з врахуванням критеріїв, вказаних вище, не може бути свідченням дотримання процедури звільнення позивача, з причин скорочення штатів або проведення організаційних заходів, а тому оскаржуваний наказ Офісу Генерального прокурора № 575ц від 09.04.2024, яким звільнено ОСОБА_1 , є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на скасування судом апеляційної інстанції оскаржуваного наказу, задоволенню підлягає позовна вимога про поновлення державного службовця 3 рангу ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Офісу Генерального прокурора, починаючи з 16.04.2024 року.

Так, правовими положеннями ч.1 ст. 235 Кодексу законів про працю України регламентовано, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст.235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» визначається за правилами, передбаченими Порядком №100 (далі - у редакції, чинній у період вимушеного прогулу позивача до 11 грудня 2020 року), в пункті 5 якого закріплено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, кількість днів вимушеного прогулу з дня звільнення позивача та до винесення судом даного рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку - з 16.04.2024 року по 10.03.2026 року включно (дата ухвалення рішення судом) - складає 496 робочих днів.

У матеріалах справи міститься довідка про доходи № 21-394зп від 29.05.2024 року про середню заробітну плату ОСОБА_1 , в якій зазначено, що середньоденне грошове забезпечення останнього становить 3747, 31 грн. (Т.2 а.с.24).

За таких підстав, на користь ОСОБА_1 , належить виплатити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 1 858 665, 76 грн. (496 робочих днів * 3747, 31 грн.).

Слід зазначити, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора №575ц від 09.04.2024 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлення ОСОБА_1 на посаді державного службовця 3 рангу ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Офісу Генерального прокурора, починаючи з 16.04.2024 року; стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1 858 665, 76 грн.; допуск до негайного виконання рішення суду в частині поновлення державного службовця 3 рангу ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Офісу Генерального прокурора та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 82 440, 82 грн.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1 ст. 139 КАС України).

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що сплачений позивачем під час подання позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3028,00 грн., а саме: за подання адміністративного позову 1211,20 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1816,80 грн., що підтверджується квитанціями, які містяться в матеріалах справи.

З огляду на задоволення позовних вимог, вказаний судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок суб`єкта владних повноважень в загальному розмірі 3028,00 грн.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Костіна Андрія Євгеновича про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора № 575ц від 09 квітня 2024 «Про звільнення ОСОБА_1 », яким звільнено державного службовця 3 рангу ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Офісу Генерального прокурора за ініціативою суб`єкта призначення (пункт 4 частини першої статті 83, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»).

Поновити державного службовця 3 рангу ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Офісу Генерального прокурора, починаючи з 16 квітня 2024 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з Офісу Генерального прокурора () середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16 квітня 2024 року по 10 березня 2026 року включно, в розмірі 1 858 665,76 грн. (один мільйон вісімсот п`ятдесят вісім тисяч шістсот шістдесят п`ять грн. 76 коп.).

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення державного службовця 3 рангу ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Офісу Генерального прокурора та стягнути середній заробіток у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 112 419, 30 грн. (сто дванадцять тисяч чотириста дев`ятнадцять грн. 30 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора () шляхом їх безспірного списання на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальній сумі 3028,00 грн. (три тисячі двадцять вісім грн.).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Ю.К. Черпак

Повний текст виготовлено 17.03.2026 року