Справа № 440/10985/25
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2026-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 р. Справа № 440/10985/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Семененко М.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної Казначейської служби України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2025, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, повний текст складено 17.12.25 по справі № 440/10985/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області , Державної Казначейської служби України

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив:

стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 три проценти річних, нарахованих на суму боргу по справі № 440/2116/23 : за період з 04.05.2023 (дата набрання законної сили ) по 21.08.2025 =840 днів, 4500х840х3:100:365 =310,68 грн, інфляційні втрати 4500 х.1,2015 = 5406,75 -4500= 906,75 грн ; по справі № 440/2632/24: за період з 03.05.2024 (дата набрання законної сили ) по 21.08.2025 =475 днів, 27728,73х475х3:100:365 = 1082,56 грн, інфляційні втрати - 27728,73 х 1,1639 =32273,46 -27728,73 =4544,73 грн ; по справі № 440/5957/20 : за період з 31.12.2020 (дата набрання законної сили) по 21.08.2025 = 1694 дні, 82658,80х1694 х3:100:365=11508,82 грн, інфляційні втрати - 82658,80х 1,7276= 142801,34 -82658,8 =60142,54 грн; по справі № 440/3774/24 : за період з 04.06.2024 (дата набрання законної сили) по 21.08.2025 =444 дні, 86914,92 х 444 х 3:100:365= 3171,79 грн, інфляційні втрати - 86914,92 х 1,1570 = 100560,56 - 86914,92= 13645,64 грн; по справі № 440/2519/24: за період з 11.05.2024 (дата набрання законної сили) по 21.08.2025 = 467 днів; 10952,35 х467х3:100:365 = 420,39 грн, інфляційні втрати - 10952,35 х 1,1639 = 12747,44-10952,35 =1795,09 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідач протиправно відмовився виконувати виконавчі листи про стягнення з ГУ ПФУ в Полтавській області коштів: виконавчий лист Полтавського окружного адміністративного суду від 11.05.2023 по справі № 440/2116/23 з урахуванням ухвали від 27.03.2025 про стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати за період з 01.03.2023 по 31.05.2023 в розмірі 4 500.00 грн; виконавчий лист Полтавського окружного адміністративного суду від 09.05.2023 по справі № 440/2632/24 з урахуванням ухвали від 18.03.2025 про стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості пенсії у сумі 27 728.73 грн; виконавчий лист Полтавського окружного адміністративного суду від 05.01.2021 по справі № 440/5957/20 з урахуванням ухвали від 10.03.2025 про стягнення на користь ОСОБА_1 на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 440/5957/20 грошової суми у розмірі 82 658.80 грн; виконавчий лист Полтавського окружного адміністративного суду від 13.06.2024 по справі № 440/3774/24 з урахуванням ухвали від 18.03.2025 про стягнення на користь ОСОБА_1 недоотриманої заборгованості по пенсії у сумі 86 914.92 грн; виконавчий лист Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2024 по справі № 440/2519/24 з урахуванням ухвали від 19.03.2025 про стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати за період з 01.02.2023 по 29.02.2024 в розмірі 10 952.35 грн. Посилаючись на положення статті 625 Цивільного кодексу України, Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21, вважає, що має право на виплату 3% річних та інфляційних витрат за період несвоєчасного виконання судового рішення.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиплати ОСОБА_1 за його заявою від 25.04.2025 заборгованості з пенсійних виплат по виконавчим листам Полтавського окружного адміністративного суду у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24.

Зобов`язано Державну казначейську службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційні втрати на суму простроченого грошового зобов`язання по виконавчим листам Полтавського окружного адміністративного суду у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24 за період з 25.07.2025 по 17.12.2025.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України (абзац другий пункту 49 Порядку № 845. Відповідно до пункту 4 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 375, саме Мінфін є головним розпорядником бюджетних коштів за КВК 350 «Міністерство фінансів України» (зокрема, за КПКВК 3504040). До матеріалів справи долучена копія листа Казначейства на адресу Міністерства фінансів України (далі - Мінфін) від 25.04.2025 № 5-05-1-05/9103 із пропозиціями щодо необхідності внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України» у частині збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504040. Тобто, Казначейство на виконання пункту 49 Порядку № 845, у межах десяти днів з дня надходження виконавчих документів у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24 подало до Мінфіну пропозиції щодо збільшення бюджетних призначень за КПКВК 3504040 (у зв`язку із неможливістю здійснення безспірного списання коштів через недостатність асигнувань у Законі про Державний бюджет України на поточний рік). В оскаржуваному рішенні суд також не взяв до уваги, що в умовах воєнного стану та при обмежених надходженнях до Державного бюджету, Держава в особі Парламенту вправі обмежувати фінансування відповідних видатків, спрямовуючи їх насамперед на здійснення заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

Посилається на те, що кошти згідно з рішеннями суду у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24 не перераховані позивачеві винятково у зв`язку із щорічним передбаченням Верховною Радою України недостатнього обсягу бюджетних асигнувань за КПКВК 3504040 та визначеною черговістю погашення заборгованості. Отже, суд безпідставно не врахував, що Казначейство є винятково виконавцем судових рішень та має можливість списати кошти державного бюджету в тому розмірі, в якому вони передбачені Верховною Радою України у законі про Державний бюджет України. Казначейство відповідно до наданих повноважень, не має права законодавчої ініціативи та не має можливості самостійно встановлювати або змінювати бюджетні призначення. Таким чином, Казначейство відповідно до наданих повноважень здійснює виконання судових рішень виключно у межах передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік суми та у порядку черговості надходження виконавчих документів, що відповідає принципу справедливості та забезпечує права стягувачів на одержання коштів за рішенням суду. Враховуючи вищевикладене, Казначейство у межах встановленої компетенції № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24, № 440/12433/21, № 440/5026/22, які безпосередньо визначені законодавством, а тому будь-яка бездіяльність Казначейства відсутня, оскільки незалежні фактори (а саме нестача бюджетних асигнувань, які затверджуються Верховною Радою України) становлять об`єктивні перешкоди у виконанні судових рішень у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24, № 440/12433/21, № 440/5026/22.

Також зазначає, що компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішенням суду відповідно до п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону про гарантії. Отже, питання щодо нарахування компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів за рішенням суду від 20.09.2021 може бути розглянуто лише після його виконання за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 3504040.

Звертає увагу, що ані Закон про гарантії, ані Порядок № 845 не передбачають правових підстав для нарахування та стягнення індексу інфляції за порушення строку на перерахування коштів, а Закон про Державний бюджет України (бюджетна програма КПКВК 3504040) не передбачає видатків для такої виплати.

Вказує, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» передбачено бюджетну програму КПКВК 3504040, яка прийнята на виконання частини першої статті 3, частини другої статті 4 та частини першої статті 5 Закону про гарантії, тобто кошти за КПКВК 3504040 можуть бути використані винятково для виплати: заборгованості за рішеннями суду про стягнення коштів, боржником за якими є, зокрема, державний орган; компенсації в розмірі трьох відсотків річних за вищевказаними рішеннями суду. Можливість списання (стягнення) з державного бюджету будь-яких інших видів виплат, зокрема інфляційних втрат, законодавством про виконання судових рішень не визначена. Зважаючи на викладене, суд першої інстанції задовольнив вимоги позивача, що порушують приписи законодавства щодо застосування компенсаційного механізму гарантування виконання окремих категорій рішень суду (у частині виплати винятково трьох відсотків річних). Водночас виконання такого рішення буде неможливим, оскільки законодавство України про виконання судових рішень не передбачає такої виплати як «стягнення індексу інфляції», так само як Закони про Державний бюджет України не визначають видатків держави на таку мету. Таким чином, місцевий суд дійшов до передчасного висновку про стягнення компенсації у розмірі 3% річних відповідно до положень Закону про гарантії та Порядку № 845, оскільки виплата заборгованості стягувачу згідно з виконавчими листами Полтавського окружного адміністративного суду у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24 не здійснена, а задоволення вимоги щодо нарахування інфляційних втрат є незаконним, оскільки зазначеним законодавством не передбачені підстави для їх нарахування.

Також, зазначає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Звертає увагу суду, що боржником за Виконавчим листом є ГУ ПФУ в Полтавській області. Зазначає, що правовідносини у справі № 686/21962/15-ц, на яку посилається місцевий суд, виникли у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем (боржником) вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області. В даній справі судом ухвалено рішення про стягнення з відповідача (боржника) 3% річних та інфляційних втрат, однак не з органу виконання судового рішення. Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про зобов`язання Казначейство нарахувати та виплати позивачу інфляційні витрати відповідно до статті 625 ЦК України є помилковим, оскільки у розумінні статті 625 ЦК України Казначейство не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання за виконавчими листами у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24, № 440/12433/21, № 440/5026/22, а тому не повинно нести відповідальність за дії боржника ГУ ПФУ в Полтавській області.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, обґрунтовуючи таке прохання доводами фактично аналогічними наведеним у позовній заяві.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на основі повного і всебічного з`ясування обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, при повному дослідженні усіх наявних у справі доказів.

Також від позивача, до суду надійшла заява в якій просить суд внести уточнення в зобов`язальну частину рішення суду першої інстанції та вказати суму трьох відсотків річних та інфляційних втрат на суму простроченого грошового зобов`язання по виконавчим листам Полтавського окружного адміністративного суду у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24 за період з 25.07.2025 по 17.12.2025, врахувати розрахунки позивача компенсації в розмірі трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат. Позивач просить : визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиплати ОСОБА_1 за його заявою від 25.04.2025 заборгованості з пенсійних виплат по виконавчим листам Полтавського окружного адміністративного суду у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24; зобов`язати Державну казначейську службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від простроченої суми : 3 487.05 грн та інфляційних втрат на суму простроченого грошового зобов`язання : 3 419.16 грн по виконавчим листам Полтавського окружного адміністративного суду у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24 за період з 25.07.2025 по 17.12.2025.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 у справі № 440/2116/23, яке набрало законної сили, задоволено частково позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 після її індексації з 01.03.2023 максимальним розміром.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 після її індексації з 01.03.2023 без обмеження максимальним розміром, з урахуванням фактично сплачених сум. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2024 у справі № 440/2632/24, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови виплатити ОСОБА_1 пенсію з 01.03.2024 без обмеження максимальним розміром.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2024 виходячи з 83% грошового забезпечення, зазначеного у довідці Управління Служби безпеки України в Полтавській області від 09.06.2023 № 66/21/4/32фв про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023, з урахуванням індексації, установленої згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2024 № 185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році» в розмірі 1 500.00 грн, щомісячної доплати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 713 від 14.07.2021 у розмірі 2000 гривень, індексації за 2023 рік у розмірі 7 242.91 гривень згідно постанови Другого апеляційного адміністративного суду по справі № 440/17706/23 від 07.03.2024, без обмеження максимальним розміром та із врахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № № 440/5957/20, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Полтавській області щодо непроведення перерахунку пенсії на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , станом на 05.03.2019, що враховується для перерахунку пенсій за формою згідно з додатком 2 до Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 № 45 (в редакції до внесення до неї змін постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб») із зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) і премії для здійснення з 01.04.2019 перерахунку довічної пенсії ОСОБА_1 за вислугу років.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019 на підставі довідки Управління Служби безпеки України в Полтавській області від 05.10.2020 № 66/21/4/203фв про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , станом на 05.03.2019, з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) і премії, із врахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.05.2024 у справі № 440/3774/24, яке набрало законної сили, задоволено частково позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо обмеження розміру пенсії ОСОБА_1 її максимальним розміром під час перерахунку пенсії з 01.03.2023 з урахуванням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 07.03.2023 по справі № 440/17706/23.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимальним розміром з виплатою індексації з 01.03.2023 з урахуванням Постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 07.03.2023 по справі № 440/17706/23 щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити з 01.03.2023 перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії без обмеження розміру збільшення в результаті перерахунку пенсії, максимальним (граничним) розміром 1 500 грн визначеного абз. 2 п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 24.02.2023 № 168 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році», з урахуванням індексації за 2022 рік у розмірі 4 515.13 гривень, щомісячної доплати відповідно до Постанови КМУ № 713 від 14.07.2021 у розмірі 2 000 гривень, виходячи з 83% розміру грошового забезпечення, в тому числі збільшення основного розміру пенсії на підставі оновленої довідки від 09.06.2023 № 66/21/4/32фв про розмір грошового забезпечення, з урахуванням фактично сплачених сум. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.04.2024 у справі № 440/2519/24, яке набрало законної сили, задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо обмеження максимальним розміром пенсійних виплат ОСОБА_1 при здійсненні перерахунку пенсії на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 по справі № 440/16585/23.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області виплатити ОСОБА_1 пенсію, після її перерахунку на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 по справі № 440/16585/23, без обмеження максимальним розміром, з урахуванням фактично сплачених сум. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Згідно листа Державної казначейської служби України № 5-11-11/17088 від 05.08.2025 у Казначействі на обліку за бюджетною програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» з 25.04.2025 перебувають:

- виконавчий лист Полтавського окружного адміністративного суду від 11.05.2023 по справі № 440/2116/23 з урахуванням ухвали від 27.03.2025 про зміну способу і порядку виконання з зобов`язання на стягнення з ГУ ПФУ в Полтавській області на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати за період з 01.03.2023 по 31.05.2023 в розмірі 4 500.00 грн;

- виконавчий лист Полтавського окружного адміністративного суду від 09.05.2023 по справі № 440/2632/24 з урахуванням ухвали від 18.03.2025 про зміну способу і порядку виконання з зобов`язання на стягнення з ГУ ПФУ в Полтавській області на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати пенсії у сумі 27 728.73 грн;

- виконавчий лист Полтавського окружного адміністративного суду від 05.01.2021 по справі № 440/5957/20 з урахуванням ухвали від 10.03.2025 про зміну способу і порядку виконання з зобов`язання на стягнення з ГУ ПФУ в Полтавській області на користь ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 82 658.80 грн;

- виконавчий лист Полтавського окружного адміністративного суду від 13.06.2024 по справі № 440/3774/24 з урахуванням ухвали від 18.03.2025 про зміну способу і порядку виконання з зобов`язання на стягнення з ГУ ПФУ в Полтавській області на користь ОСОБА_1 недоотриманої заборгованості по пенсії у сумі 86 914.92 грн;

- виконавчий лист Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2024 по справі № 440/2519/24 з урахуванням ухвали від 19.03.2025 про зміну способу і порядку виконання з зобов`язання на стягнення з ГУ ПФУ в Полтавській області на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати за період з 01.02.2023 по 29.02.2024 в розмірі 10 952.35 грн.

Після спливу тримісячного строку погашення органом казначейської служби заборгованості по вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою щодо нарахування та виплати інфляційних витрат за невиконання рішення суду про стягнення коштів.

В задоволенні заяви відповідачем відмовлено.

Не погодившись із бездіяльністю Казначейства щодо виконання виконавчих листів у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24, позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення з відповідача компенсації у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобов`язання з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що тримісячний термін погашення органом казначейства заборгованості згідно виконавчих листів у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24 сплив - 25.07.2025, тому з цієї дати у відповідача наступає відповідальність у вигляді виплати компенсації. Також, суд першої інстанції зазначив, що нарахування суми компенсації за невиконання рішення суду (3% річних) та інфляційних втрат є виключною компетенцією відповідача, тому суд не може перебирати на себе повноваження відповідача та втручатись в його дискреційні повноваження. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин.

Не погоджуючись з висновками викладеними судом першої інстанції, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI (далі Закон України № 4901-VI) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган, державні підприємство, установа, організація.

За приписами ч. 1, 2 ст. 3 Закону України № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Частиною 4 ст. Закону України № 4901-VI перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Нормативно-правовим актом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон України № 1404-VІІІ).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України № 1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 55 Закону України Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон України № 2262-ХІІ) нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон України № 2050-ІІІ).

Відповідно до статей 1, 2 Закону України № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Згідно зі статтею 3 Закону України № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до статті 4 Закону України № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159).

Пунктами 2, 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Згідно із пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Із вищезазначеного правового регулювання можна зробити висновок, що основною умовою для виплати компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.

Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічну правову позицію сформовано Верховним Судом в постанові від 21.08.2023 у справі № 460/6767/20.

При цьому колегія суддів враховує висновок Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, сформований у пункті 29 постанови від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20, про те, що умовами для виплати суми компенсації у справі, що розглядається, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів - пенсії та нарахування доходів (у тому числі, за рішенням суду). А виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості.

Таким чином Законом України № 2262-ХІІ врегульовано питання відповідальності держави в особі певних органів за неналежне виконання грошового зобов`язання щодо пенсіонера, а саме виплати компенсації втрати частини доходів через невчасно виплачену пенсію.

Також нормою статті 55 Закону України № 2262-ХІІ установлено, що компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із окремим законом, яким у межах спірних правовідносин є Закон України № 2050-ІІІ.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин приписів статті 625 ЦК України, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 29.04.2025 у справі № 580/9536/23.

Так, Верховний Суд вказував на те, що відповідно до частини другої статті 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 3 ст. 11 та ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28), від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (пункти 44, 45), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 09.11.2022 у справі № 420/2411/19 (пункт 77)).

Верховний Суд наголосив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а цивільне законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Також відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 (спір стосувався невиконанням рішення суду про зобов`язання Міноборони України перерахувати та виплатити особі одноразову грошову допомогу відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

Такі висновки щодо застосування статті 625 ЦК України є актуальними та Велика Палата Верховного Суду від таких не відступала.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зазначила, що за змістом частини другої статті 22, статті 1192 ЦК України відшкодування шкоди здійснюється лише за умови доведення розміру заподіяної шкоди. Натомість відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків), порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 дійшла таких висновків:

«37. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).

38. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України).

39. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч. 1 ст. 5 Закону № 4901-VI).

64. Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.»

У постанові Велика Палата Верховного Суду від 09.11.2023 у справі № 420/2411/19 сформувала правовий висновок, відповідно до якого, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема, те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22)).

У постанові Велика Палата Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 також вказала, що інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочення виконання судового рішення можуть бути заявлені до стягнення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (ч. 4 ст. 3 Закону України № 4901-VI) включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Таким чином, для застосування наслідків (відповідальності) за прострочення виконання грошового зобов`язання держави можуть бути застосовані вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України лише за наявності одночасно кількох умов: наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про визначення зобов`язання як грошового; грошове зобов`язання повинне бути конкретизоване судовим рішенням, тобто з визначенням чіткої суми.

З матеріалів справи слідує, що вимоги позивача щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на його користь 3% річних та інфляційних витрат, ґрунтуються на несвоєчасній виплаті нарахованих доплат до пенсії на виконання рішень Полтавського окружного адміністративного суду № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24.

В той же час, суд наголошує, що вказаними рішеннями відповідача зобов`язано вчинити певні дії. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що розрахунок суми заборгованості, що належить позивачу, при ухваленні рішень по суті позовних вимог не здійснювався. Вказані судові рішення не містять будь-яких застережень щодо стягнення з відповідача відповідних сум, грошове зобов`язання не конкретизоване судовими рішеннями, тобто без визначення чіткої суми.

Прийняття ухвал Полтавського окружного адміністративного суду у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24 про зміну способу і порядку виконання рішень шляхом стягнення з пенсійного органу пенсійних виплат на висновки суду не впливає.

Верховний Суд в постанові від 24.07.2023 по справі № 420/6671/18 зазначив, що зобов`язання відповідача вчинити певні дії зі сплати заборгованості по пенсії і стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень певного розміру грошових коштів за конкретний період є різними за своєю суттю способами захисту прав та інтересів позивача, які обираються позивачем при поданні позову, а судом при ухваленні рішення.

Колегія суддів зазначає, що докази на підтвердження того, що станом на теперішній час грошові кошти, нараховані на виконання рішень суду, виплачені позивачеві, матеріалів справи також не містять.

Як вже було зазначено вище, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту приросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі статті 625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору.

Оскільки між позивачем та відповідачем відсутнє неналежне виконання (простроченого) грошового зобов`язання підтвердженого (визначеного, конкретизованого) відповідним судовим рішенням, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосовування приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин.

Колегія суддів зазначає, що компенсація пенсіонерам втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, врегульовані спеціальним законом - Законом України № 2050-ІІІ, а тому норми статті 625 ЦК України в такому випадку не застосовуються.

Аналогічна правова позиція викладена Верховного Суду у постанові від 29.04.2025 у справі № 580/9536/23.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В свою чергу позивачем не заявлялись вимоги щодо компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати з вини органу, який призначає пенсію, на підставі Закону України № 2050-ІІІ, як і не обґрунтовувались позовні вимоги вказаними нормами Закону.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про відсутності підстав для задоволення позову та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційні втрати на суму простроченого грошового зобов`язання по виконавчим листам Полтавського окружного адміністративного суду у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24 за період з 25.07.2025 по 17.12.2025.

З огляду на що колегія суддів не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо поданої позивачем заяви про внесення уточнення в зобов`язальну частину рішення суду першої інстанції та зазначення суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат на суму простроченого грошового зобов`язання по виконавчим листам Полтавського окружного адміністративного суду у справах № 440/2116/23, № 440/2632/24, № 440/5957/20, № 440/3774/24, № 440/2519/24 за період з 25.07.2025 по 17.12.2025, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. В апеляційній скарзі зазначаються вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, до суду апеляційної інстанції, а також обґрунтування вимог особи, яка подала апеляційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права, як це передбачено пунктами 5, 6 частини 2 статті 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тобто, заявляти вимоги про скасування, зміну (внесення уточнень) судового рішення суду першої інстанції, в апеляційному порядку, можливо лише за умови подання апеляційної скарги.

Отже, за відсутності факту подання позивачем апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд позбавлений компетенції на перегляд в апеляційному порядку справи за заявою позивача про внесення уточнень в зобов`язальну частину рішення суду першої інстанції.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Не врахування судом першої інстанції зазначених обставин, призвело до неправильного вирішення справи, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до положень ст. 317 КАС України з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 1, п. 4 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 по справі № 440/10985/25 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий М.О. Семененко