Справа № 320/38830/24
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Бєлової Л.В.

суддів: Аліменко В.О., Безименної Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання противоправною відмови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №39 від 28.03.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

- визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №39 від 11.06.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до трудового стажу період роботи з 05.07.1993 по 01.09.1998, призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 05.03.2024.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №39 від 28.03.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Визнано протиправним та скасовано Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №39 від 11.06.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до трудового стажу період роботи з 05.07.1993 по 01.09.1998, призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 05.03.2024.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував те, що до страхового стажу позивача (25 років 01 місяць 24 дні) не може бути зараховано період роботи з 05.07.1993 по 01.09.1998 згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки відсутня дата наказу про прийняття на роботу. Причому відсутні підстави взяти до уваги довідку про заробітну плату від 24.06.2022 № 10, оскільки згідно з результатами акту зустрічної перевірки у вказаній довідці міститься невідповідність даних з первинними документами. Окрім того, в особових рахунках з нарахування заробітної плати ім`я позивача - « ОСОБА_2 » не відповідає імені « ОСОБА_2 » згідно з паспортними даними.

Отже, на переконання апелянта, оскільки позивач не надала документи, передбачені Порядком № 22-1 та не досягла встановленого законодавством пенсійного віку, то право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відсутнє. Як наслідок, пенсійний орган правомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Також апелянт зазначає, що нарахування та виплата пенсії є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, тому суд може лише зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву про призначення пенсії, однак суд першої інстанції зобов`язав пенсійний

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання противоправною відмови, зобов`язання вчинити дії.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, яка постійно проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (категорія 2), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , яке видане Київською облдержадміністрацією 20.07.1995.

21.03.2024 позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХП від 28.02.1991 року (далі - Закон 796) .

За принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області розглянуло заяву позивача про призначення за віком зі зниженням пенсійного віку від 21.03.2024 №3537 та прийняло Рішення про відмову у призначенні пенсії №39 від 28.03.2024 у зв`язку з відсутністю довідки або інших первинних документів, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи у зоні відчуження.

Страховий стаж становить 22 роки 09 місяців 17 днів.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 05.07.1993 по 01.09.1998 згідно з уточнюючою довідкою № 09 від 24.06.2022, оскільки довідка видана на підставі книги нарахування по заробітній платі. Крім того, до страхового стажу не зараховано періоди роботи зазначені в трудовій книжці від 07.07.1993 НОМЕР_1 , оскільки прізвище ім`я по батькові власника « ОСОБА_3 » (російською мовою) не відповідає паспортним даним « ОСОБА_3 ».

11.06.2024 позивач повторно звернулась до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХП від 28.02.1991 року.

За принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області розглянуло заяву позивача про призначення за віком зі зниженням пенсійного віку від 11.06.2024 №7019 та прийняло Рішення про відмову у призначенні пенсії №39 від 19.06.2024 у зв`язку з недосягненням позивачкою пенсійного віку, встановленого для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону 796.

Вік заявниці - 50 років, страховий стаж - 25 років 01 місяць 24 дні.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 05.07.1993 по 01.09.1998 згідно із записами у трудовій книжці від 07.07.1993 НОМЕР_1 , оскільки відсутня дата наказу про прийняття на роботу. До уваги не взято довідку про заробітну плату № 10 від 24.06.2022, оскільки згідно з результатами акту зустрічної перевірки в довідці міститься невідповідність даних з первинними документами, в особових рахунках по нарахуванню заробітної плати ім`я заявниці « ОСОБА_2 » (російською мовою) не відповідає імені « ОСОБА_2 » (російською мовою) згідно паспортних даних.

Вважаючи рішення відповідачів протиправними, позивач звернулась з цим позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що посвідчення громадянина, який постійно проживає у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії, надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796, у тому числі, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, тому права позивача на пенсійне забезпечення були порушені спірними рішеннями Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання пенсійний орган зарахувати ОСОБА_1 до трудового стажу період роботи з 05.07.1993 по 01.09.1998 та призначити з 05.03.2024 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку, то суд першої інстанції дійшов висновку про те, трудова книжка позивача містить усі необхідні відомості про роботу позивача у спірні періоди, у зв`язку з чим, у пенсійних органів були відсутні підстави їх не враховувати, у тому числі період роботи з 05.07.1993 по 01.09.1998. Як наслідок, у позивача наявний необхідний трудовий стаж, досягнутий необхідний вік, що є підставою для призначення пенсії з 05.03.2024, у зарахуванням досягнення пенсійного віку (50 років) ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обов`язок зарахувати до трудового стажу період роботи з 05.07.1993 по 01.09.1998 та призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку має виконати саме Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, як пенсійний орган, який повторно, розглянувши заяву позивача, прийняв протиправне рішення про відмову у призначенні пенсії.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ключовим у цій справі є питання про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком, з урахуванням положень п.1 ч.1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796-XII, які передбачають зменшення пенсійного віку.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах.

Відповідно до частини першої статті 24 Основного Закону України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод та не виключає можливості законодавця при регулюванні питань соціального забезпечення встановлювати певні відмінності щодо обсягу такого забезпечення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 наголосив на недопустимості скасування окремих пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зазначивши, що "відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є обов`язком держави. Одним із тяжких наслідків аварії на ЧАЕС стала втрата здоров`я громадянами. Законами України таких громадян віднесено до відповідних категорій, вони потребують відновлення втраченого здоров`я, постійної медичної допомоги та соціального захисту з боку держави".

У Рішенні від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 Конституційний Суд України також звернув увагу на засадничий характер обов`язку держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та на необхідність виокремлення категорії громадян України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і потребують додаткових гарантій соціального захисту у зв`язку з надзвичайними масштабами вказаної катастрофи та її наслідків. Такі гарантії, пільги та компенсації є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку. Пільги, компенсації та гарантії є такими, що захищені Конституцією України від негативних наслідків для цієї категорії осіб при внесенні змін до законодавства України. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 25 квітня 2019 року № 1-р(II)/2019 міститься висновок, згідно з яким, аналіз положень, зокрема, статті 16 Конституції України дає підстави для висновку, що особи, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту; за Конституцією України посилений соціальний захист вказаних категорій осіб вимагає від держави виконання обов`язку визначати такий обсяг їх соціального забезпечення, який гарантуватиме їм гідні умови життя, а також повне відшкодування заподіяної шкоди.

Норми матеріального права в цій справі суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Зокрема, ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років, з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років, з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років, з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років, починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені у ст. 55 Закону № 796-XII.

Так, абзацом першим частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які евакуйовані 10-кілометрової зони відчуження у 1986 році мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 10 років.

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991 смт Поліське Поліського району Київської області відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення (2 зона).

Суд першої інстанції достовірно встановив, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою, яка постійно проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (категорія 2), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , яке видане Київською облдержадміністрацією 20.07.1995.

Вишгородською районною військовою адміністрацією позивачу видана архівна довідка від 07.07.2022 № 05-07/210 про те, що вона дійсно проживала по АДРЕСА_1 з 11.07.1980 (дата вибуття в будинковій книзі не зазначено) та з 19.06.1991 (дата вибуття в будинковій книзі не зазначено).

Підпунктом 7 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1, передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями.

Верховний Суд у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17, від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 18.06.2020 у справі №404/5266/16-а (2-а/404/29/17) дійшов наступних висновків: «…єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи. Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи...».

Отже, саме посвідчення громадянина, який постійно проживає у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії, надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796, у тому числі, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Варто зазначити, що матеріали справи не містять доказів визнання недійсним посвідчення серії НОМЕР_2 , як на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії, так і на момент розгляду цієї справи.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посвідчення громадянина, який постійно проживає у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії, надає позивачу право користування пільгами, встановленими Законом № 796, у тому числі, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, тому ГУ ПФУ в Полтавській області, в ГУ ПФУ Тернопільській області неправомірно відмовили ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідачів зарахувати ОСОБА_1 до трудового стажу період роботи з 05.07.1993 по 01.09.1998 для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 05.03.2024, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що у період з 05.07.1993 по 01.09.1998 позивач працювала на посаді бухгалтера в Поліському районному споживчому товаристві, що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 , довідкою № 09 від 24.06.2022, яка видана Красятицьким споживчим товариством, та довідкою про заробітну плату № 10 від 24.06.2022.

Як вбачається з оскаржуваного рішення №39 від 19.06.2024 ГУ ПФУ в Тернопільській області не зараховано періоди роботи позивача з 05.07.1993 по 01.09.1998 згідно із записами у трудовій книжці від 07.07.1993 НОМЕР_1 , оскільки відсутня дата наказу про прийняття на роботу. При цьому, довідку про заробітну плату № 10 від 24.06.2022 до уваги не взято, оскільки згідно з результатами акту зустрічної перевірки у довідці міститься невідповідність даних з первинними документами, в особових рахунках по нарахуванню заробітної плати ім`я заявниці « ОСОБА_2 » (російською мовою) не відповідає імені « ОСОБА_2 » (російською мовою) згідно паспортних даних.

У свою чергу, на підтвердження періоду роботи з 05.07.1993 по 01.09.1998 позивачем надано довідку №09 від 24.06 2022, яка видана Красятицьким споживчим товариством.

Вказана довідка видана позивачу про те, що вона дійсно працювала на посаді бухгалтера в Поліському районному споживчому товаристві, про що свідчать книги нарахування по заробітній платі за 1993-1998 роки, які знаходяться на зберіганні в Красятицькому споживчому товаристві.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги те, що трудова книжка містить усі необхідні відомості про роботу позивача у спірні періоди, позивачем надана довідка про підтвердження спірного періоду роботи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що у відповідача були відсутні підстави не враховувати вказані докази.

Необґрунтованою є позиція апелянта про відсутність в трудовій книжці запису дати наказу про прийняття на роботу, оскільки обов`язок щодо заповнення трудової книжки (внесення відповідних записів, в тому числі наказів про прийняття, звільнення, переведення та їх засвідчення з проставленням печатки підприємства або відділу кадрів, внесення виправлень та/або змін до записів) законодавцем покладено на адміністрацію підприємств (власника або уповноваженого ним органу). Працівник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто таким працівником.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.

Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи його конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17.

Крім того, трудова книжка позивача та записи щодо спірних періодів містять печатки підприємств, в яких працював позивач з зазначенням їх назви

Колегія суддів зазначає, що законодавець пов`язує необхідність підтвердження трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки, відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи за певні періоди роботи.

Поряд з цим трудова книжка позивача в частині спірних періодів не містить жодних виправлень, підчисток та/або наведень, не містить неправдиві або недостовірні відомості, зворотного відповідачем не доведено. Тому зазначені пенсійним органом зауваження недоліки, не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні вказаних спірних періодів трудової діяльності позивача до стажу роботи, що враховується при призначенні пенсії.

Варто зазначити, що підставою для призначення пенсії є наявність необхідного страхового стажу, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність внесення записів у трудову книжку.

Також колегія суддів враховує, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу, наказу про звільнення з роботи, відсутність підтверджуючої довідки про даний період роботи за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає їй право на призначення пенсії за віком.

За таких обставин, спірний період трудової діяльності з 05.07.1993 по 01.09.1998 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 28.03.2024 №39 та рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 19.06.2024 №39 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є протиправними та підлягають скасуванню, а період з 05.07.1993 по 01.09.1998 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідачів призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 05.03.2024, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 45 Закону №1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки позивач досягла пенсійного віку (50 років) ІНФОРМАЦІЯ_2 , необхідного для призначення пенсії за віком, то тримісячний строк для подання заяви про таке призначення почав свій перебіг з 05.03.2024.

З матеріалів справи вбачається, що із заявою про призначення пенсії, позивач звернулася вперше 21.03.2024, а повторно 11.06.2024, тобто з дотриманням тримісячного строку, передбаченого для подання заяви про призначення пенсії, внаслідок чого, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що пенсія має бути призначена з дня, що настає за днем досягнення позивачем пенсійного віку, тобто з 05.03.2024.

Щодо рішення суду першої інстанції про визначення належного органу Пенсійного фонду, який має здійснити розгляд заяви позивача про призначення пенсії, та за наслідком розгляду такої заяви призначити пенсію, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок приймання оформлення та розгляду документів, поданих для призначення (перерахунку пенсії) встановлений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженим Постановою Правління ПФУ 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Мінюсті України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 13 пункту 4.2 вказаного Порядку після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Відповідно до пункту 4.3 Порядку створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій. Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Відповідно до пункту 4.10 Порядку після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії. Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії.

У цьому випадку органом призначення визначено за принципом екстериторіальності за заявою позивача від 21.03.2024 Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області та за заявою від 11.06.2024 - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

З огляду на неналежне виконання пенсійним органом повноважень щодо повторного розгляду заяви про призначення пенсії, що потягло за собою порушення прав позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обов`язок зарахувати до трудового стажу період роботи з 05.07.1993 по 01.09.1998 та призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 05.03.2024, має виконати саме Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, як пенсійний орган, який повторно, розглянувши заяву позивача, яка подана в межах 3-х місячного терміну, прийняв протиправне рішення про відмову у призначенні пенсії.

Щодо доводів апелянта про те, що призначення пенсії є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та зазначає наступне.

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до пункту 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 року №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проєктом нормативно-правового акта.

Отже, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто, дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Колегія суддів зазначає, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Отже, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Колегія суддів звертає увагу, що допущена судом першої інстанції описка у тексті оскаржуваного судового рішення від 13.06.2025, у тому числі у третьому абзаці резолютивної частини судового рішення, щодо написання неправильної дати спірного Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №39 від 11.06.2024 замість написання правильної дати - 19.06.2024 вказаного спірного рішення, підлягає виправленню судом першої інстанції у порядку встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Белова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна