Справа № 695/5770/25
Суддя: Олексій РІДЗЕЛЬ
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

16 березня 2026 року Справа № 695/5770/25
м. Черкаси

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Рідзель О.А., перевіривши матеріали позову ОСОБА_1 до Гельмязівської сільської ради про визнання протиправними та скасування розпоряджень та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

23.01.2026 із Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області у Черкаський окружний адміністративний суд за предметною підсудністю надійшла справа за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до Гельмязівської сільської ради (далі відповідач), в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати розпорядження від 12.02.2025 №22-к/тр Про внесення змін до розпорядження від 31.08.2021 №215-3 Про покладення обов`язків державного реєстратора відділу ЦНАП виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради та затвердження посадової інструкції державного реєстратора відділу ЦНАП виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради;

зобов`язати Гельмязівську сільську раду здійснити розрахунок та доплату коштів на користь ОСОБА_1 в розмірі 50% посадового окладу за виконання, обов`язків державного реєстратора за період з лютого місяця 2025 року по дату винесення судового рішення;

визнати протиправним та скасувати розпорядження сільського голови Івана Титаренка від 31.07.2024 №180 Про виконання обов`язків в частині не призначення ОСОБА_1 доплати за суміщення посади начальника відділу культури, туризму, молоді та спорту виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради з 01 серпня 2024 року до призначення основного працівника на цю посаду;

зобов`язати сільського голову Гельмязівської сільської ради Івана Титаренка внести зміни до розпорядження від 31.07.2024 №180 Про виконання обов`язків в частині призначення ОСОБА_1 доплати за суміщення посади начальника відділу культури, туризму, молоді та спорту виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради з 01.08.2024 до призначення основного працівника на цю посаду в розмірі 50% посадового окладу;

зобов`язати Гельмязівську сільську раду здійснити розрахунок та доплату коштів на користь ОСОБА_1 в розмірі 50% посадового окладу за суміщення посади начальника відділу культури, туризму, молоді та спорту виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради з 01.08.2024 до 05.01.2025;

визнати протиправним та скасувати розпорядження від 04.06.2024 №128 Про покладення обов`язків за ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних та бронювання військовозобов`язаних по Гельмязівській громаді в частині не призначення ОСОБА_1 доплати за суміщення посади особи відповідальної за загальний стан військового обліку в громаді та селі Гельмязів;

зобов`язати сільського голову Гельмязівської сільської ради Івана Титаренка внести зміни до розпорядження від 04.06.2024 №128 Про покладення обов`язків за ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних та бронювання військовозобов`язаних по Гельмязівській громаді в частині призначення ОСОБА_1 доплати за суміщення посади особи відповідальної за загальний стан військового обліку в громаді та селі Гельмязів в розмірі 50% посадового окладу;

зобов`язати Гельмязівеьку сільську раду здійснити розрахунок та доплату коштів на користь ОСОБА_1 в розмірі 50% посадового окладу за суміщення посади особи відповідальної за загальний стан військового обліку в громаді та селі Гельмязів за період з 04.06.2024 по дату винесення судового рішення.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 позовна заява залишена без руху та надано позивачу строк 10 днів з моменту отримання ухвали для усунення недоліків позовної заяви, шляхом:

надання суду обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку з належними доказами на її підтвердження;

копії розпорядження від 04.06.2024 №128 Про покладення обов`язків за ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних та бронювання військовозобов`язаних по Гельмязівській громаді.

09.02.2026 представник позивача подав суду лише копію вказаного розпорядження.

Заяви про поновлення пропущеного строку з належними доказами на її підтвердження суду не надано, а отже не усунуто недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 24.02.2026 суд продовжив ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви у справі 695/5770/25. Позивачу надано строк 10 днів з дати отримання цієї ухвали для усунення вказаних у мотивувальній частині ухвали недоліків позову.

10.03.2026 суду надійшла заява представника позивача про поновлення строку звернення в суд.

В обґрунтування зазначено, що 11.12.2025 рішенням Конституційного суду України від 11.12.2025 року № 1-р/2025 (справа № 1-7/2024(337/24) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тому представник позивача вважає, що наявні підстави для прийняття судом позовної заяви до розгляду, оскільки норма закону, за якою ОСОБА_1 пропустила строк на звернення до суду утратила чинність, а відтак підстава для надання повторної заяви про поновлення процесуального строку відпала.

Вирішуючи вищевказану заяву та питання відкриття провадження, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Оскільки предмет спору та спірні розпорядження стосуються нарахування та виплати позивачу заробітної плати, до спірних правовідносин підлягають застосування норми КЗпП України.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Характерною особливістю спірних правовідносин є те, що позивач просить перерахувати грошове забезпечення за період, який охоплює часові проміжки як до, так і після внесення змін до статті 233 КЗпП України (19 липня 2022 року).

Аналіз наведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин (19 липня 2022 року) положення статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 233 КЗпП України.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином:

- правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції);

- у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин).

Такий правовий підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 та Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23.

Велика Палата Верховного Суду у вказаному рішенні констатувала, що до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 серпня 2019 року по 04 листопада 2021 року та середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень члена ВРП за період з 05 листопада 2021 року по 19 липня 2022 року застосовується частина друга статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, унесених Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком; до вимог щодо стягнення середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень члена ВРП за період з 19 липня 2022 року по 13 травня 2023 року застосовується частина перша статті 233 КЗпП України, у редакції, що діє з 19 липня 2022 року, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Окрім викладеного, відповідно до пункту 1 глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).

Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23 зазначила, що Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), який набрав чинності 02 квітня 2020 року, КЗпП України доповнено главою XIX (зокрема, пунктом 1, який передбачає продовження строків, визначених статтею 233 на строк дії карантину).

На момент внесення цих змін стаття 233 КЗпП України передбачала тримісячний строк звернення за вирішенням трудового спору (з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права); місячний строк (з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки) - у справах про звільнення та річний строк (з дня виявлення заподіяної працівником шкоди) для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

Отже, приймаючи указаний Закон, законодавець мав на меті не допустити порушення прав працівників і роботодавців, які могли б мати місце у зв`язку із поширенням коронавірусу COVID-19, та забезпечити суб`єктам права можливість звернутися до суду із трудовими спорами (у тому числі, спорами про звільнення) та зі спорами про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації протягом дії карантину.

Водночас, на момент внесення цих змін, стаття 233 КЗпП України діяла у редакції, яка передбачала можливість звернення до суду із позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23 зазначила, що постанова Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, якою з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, опублікована в офіційному виданні Урядовий кур`єр №130, 30 червня 2023 року, тобто в останній день карантину.

На переконання Судової палати, правова позиція, згідно з якою строки, визначені статтею 233 КЗпП України, завершилися 01 липня 2023 року, з огляду на опублікування Постанови №651 в останній день карантину, суперечить меті Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), позбавляє осіб, які мають бажання скористатися правом звернення до суду, можливості належним чином скерувати свою поведінку, що суперечить принципу юридичної визначеності.

З огляду на викладене, Судова палата вважає, що, з урахуванням пункту 1 глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

Такий підхід до вирішення питання строку звернення до суду з урахуванням скасування карантину застосовано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2024 року у справі №444/2538/23.

Підсумовуючи наведене, Судова палата зазначає, що, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України, в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, дійшла таких висновків:

- якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин);

- з урахуванням пункту 1 глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

Повертаючись о обставин справи, що розглядається з урахуванням висновків Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23, суд зазначає, що період до 19.07.2022 регулюється положеннями статті 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належного їй грошового забезпечення без обмеження будь-яким строком.

Проте період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України.

Як установлено судом, позивач оскаржує розпорядження Гельмязівської сільської ради:

від 04.06.2024 №128 Про покладення обов`язків за ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних та бронювання військовозобов`язаних по Гельмязівській громаді в частині не призначення ОСОБА_1 доплати за суміщення посади особи відповідальної за загальний стан військового обліку в громаді та селі Гельмязів;

від 31.07.2024 №180 Про виконання обов`язків в частині не призначення ОСОБА_1 доплати за суміщення посади начальника відділу культури, туризму, молоді та спорту виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради з 01.08.2024;

від 12.02.2025 №22-к/тр Про внесення змін до розпорядження від 31.08.2021 №215-3 Про покладення обов`язків державного реєстратора відділу ЦНАП виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради та затвердження посадової інструкції державного реєстратора відділу ЦНАП виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради, яким позивача позбавлено доплати в розмірі 50% посадового окладу за виконання, обов`язків державного реєстратора.

Відтак, спірним у цій справі є виплата позивачу належної заробітної плати з 04.06.2024, з 31.07.2024 та 12.02.2025 за суміщення посад.

Тому, зважаючи на приписи ч.1 ст.233 КЗпП України, для звернення в суд встановлюється тримісячний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

При цьому, порівняльний аналіз словоформ дізналася та повинна була дізнатися дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

Вжите у ч.1 ст.233 КЗпП України формулювання повинна була дізнатися слід розуміти як презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, а тому сама по собі необізнаність позивача з фактом порушення його прав не є підставою для автоматичного і безумовного поновлення строку звернення до суду.

При визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися про дійсний стан свого права (інтересу) не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Аналогічний підхід до тлумачення поняття повинен був дізнатися, що вжите у статті 122 КАС України, неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 квітня 2025 року у справі № 380/9517/23, від 29 листопада 2024 року у справі № 420/6633/23.

Суд також вважає необґрунтованими доводи, що позивач не був обізнаний з розміром нарахованих та виплачених сум заробітної плати, оскільки вона є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про складові грошового забезпечення, його обрахунок, та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий розрахунок чи розрахунок складових.

Отже, з дня отримання виплати, працівник вважається таким, що повинен дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

З огляду на наведені вище висновки, суд дійшов висновку, що отримання представником позивача інформації про нараховані та виплачені суми не може змінювати момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, з якого він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата прямо не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Оскільки за змістом позовної заяви позивач вважає, що порушення її прав відбулось з часу прийняття спірних розпоряджень (04.06.2024, 31.07.2024 та 12.02.2025), а позов поданий в суд 25.12.2025, на переконання суду, позивачем пропущено встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України (у редакції з 19.07.2022) строк звернення в суд.

Стосовно посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 №1-р/2025, суд зазначає таке.

Вказаним рішенням визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення передбачено, що частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За приписами частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічні за змістом положення щодо строку втрати чинності актом (його окремими положеннями) містяться у частині першій статті 91 Закону України Про Конституційний Суд України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII.

Вказане свідчить про те, що рішення Конституційного Суду України мають лише пряму (перспективну) дію в часі (змінюючи замість законодавця закон (законодавче регулювання)) і поширюються на суспільні відносини, що виникли після набрання ним чинності, гарантуючи, при цьому, конституційний принцип розподілу державної влади, а також стабільність суспільно-управлінських відносин в Україні. При цьому визначені темпоральні межі чинності положень нормативно-правового акта, що визнаний неконституційним, забезпечує неможливість настання непередбачуваних наслідків, зокрема, для правової та бюджетної системи, а також суб`єкта (позивач або відповідач), на користь якого винесено судове рішення.

Отже правова позиція Конституційного Суду України у рішенні від 11.12.2025 №1-р/2025 щодо неконституційності частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України має пряму дію у часі і може бути застосована до правовідносин, що виникли або принаймні тривали після ухвалення КСУ відповідного рішення, тобто з 12.12.2025.

Оскільки спірним є період з 04.06.2024, з 31.07.2024 та 12.02.2025, рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 №1-р/2025 на спірні правовідносини не розповсюджується.

Тому суд дійшов висновку, що заява представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення в суд є необґрунтованою.

Згідно з ч.2 ст.123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Керуючись ст.ст.2-20, 122, 123, 160-161, 169, 237, 241-246, 256, 295 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 (вх. від 10.03.2026 №12204/26) про поновлення строку звернення в суд.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 до Гельмязівської сільської ради про визнання протиправними та скасування розпоряджень та зобов`язання вчинити дії.

3. Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не є перешкодою для повторного звернення з нею до суду після усунення недоліків.

4. Копію ухвали направити позивачу.

5. Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

СуддяОлексій РІДЗЕЛЬ