Справа № 460/13160/24
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2026-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 рокуЛьвівСправа № 460/13160/24 пров. № А/857/738/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Мандзія О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції Максимчук О.О.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

31 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо непризначення пенсії за віком на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати призначити та виплачувати йому пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 25.04.2024.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22.11.2022 звернувся до пенсійного фонду за призначенням пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796-ХІІ), однак отримав відмову, яку оскаржив в судовому порядку. Вказує, що рішенням суду від 15.06.2023 у справі № 460/50737/22 визнано протиправним та скасовано рішення пенсійного органу від 29.11.2022 №58 про відмову у призначенні пільгової пенсії, однак за результатами повторного розгляду заяви, 24.08.2023 відповідач знову прийняв рішення про відмову в призначенні пільгової пенсії, оскільки період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить менше 3 років та відсутній необхідний страховий стаж. Зазначає, що, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не врахував висновків суду викладених в рішенні від 15.06.2023, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо виконання рішення суду та призначення пільгової пенсії. З таким рішенням відповідача не погоджується, вважає його безпідставним та необґрунтованим.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 24.08.2023 №58 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 25.07.1986 по 20.11.1986, з 09.08.1989 по 10.10.1989, з 10.05.1990 по 15.09.1990 та з 15.05.1991 по 30.09.1991, з 08.02.2006 по 11.12.2008, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.11.2022 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням вказаного страхового стажу ОСОБА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення понад 30 років, сумарний період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, дає позивачу право на зменшення пенсійного віку на 6 років. Суд першої інстанції вказав, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця. Відтак підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача період його роботи з 25.07.1986 по 20.11.1986. Трудова книжка позивача НОМЕР_1 від 23.07.1986 оформлена відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, оскільки містить інформацію стосовно періодів роботи в колгоспі «Побєда» та ім. Чапаєва, а саме: дати прийняття на роботу, найменування колгоспу, де працював позивач, а також зазначено на підставі яких наказів позивач прийнятий на роботу та звільнений з роботи, містить підписи голови колгоспу та відтиски печаток колгоспу. З огляду на те, що отримати додаткових довідок про спірні періоди роботи позивача в колгоспах неможливо, у зв`язку з тим, що з 24.02.2022 АТ «Укрпошта» припинила поштове співробітництво з поштою росії та білорусі, у зв`язку зі збройною агресією проти України, відтак такі періоди необхідно врахувати виходячи з записів трудової книжки позивача, яка є основним документом з мотивів наведених вище в цьому рішенні. З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачу необхідно зарахувати до страхового стажу позивача періоди його роботи в колгоспі з 05.03.1989 по 08.08.1989, з 09.08.1989 по 10.10.1989, з 10.05.1990 по 15.09.1990 та з 15.05.1991 по 30.09.1991, оскільки визначальним є саме підтвердження факту зайнятості особи на відповідній роботі, а не формальні неточності у документах. Враховуючи, що робота позивача у спірному періоді з 08.02.2006 по 11.12.2008, підтверджується записом трудової книжки, яка є основним документом для підтвердження стажу, отже відповідачем протиправно не зараховано період роботи позивача у підприємця ОСОБА_2 з 08.02.2006 по 11.12.2008 згідно його трудової книжки НОМЕР_1 від 23.07.1986 до його страхового стажу. Відтак, підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача період його роботи з 08.02.2006 по 11.12.2008, оскільки в даному випадку позивач не несе відповідальність у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску, у зв`язку з відсутністю нарахування заробітної плати та сплати страхових внесків в Реєстрі. Суд першої інстанції вказав, що у спірних правовідносинах суд не вправі зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію позивачу, оскільки пенсійним органом у оскаржуваному позивачем рішенні не вирішено питання щодо врахування вищевказаних періодів роботи до страхового стажу, а тому суд не має права перебирати на себе функції Пенсійного фонду щодо вирішення питання наявності стажу позивача для призначення пенсії. За таких обставин, з урахуванням повноважень Пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії, суд першої інстанції вважав за необхідне покласти на Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області обов`язок повторно розглянути заяву позивача від 22.11.2022 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду.

Не погодившись з прийнятим рішенням в частині задоволення позовних вимог, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не враховано норми ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким визначається право на отримання пенсії. Вказує, що згідно з документами, доданими до заяви про призначення пенсії за віком та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж станом на 22.11.2022 ОСОБА_1 становить 21 рік 09 місяців 26 днів. Зауважує, що проживання та робота позивача на території гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 більше 3 років, що надавало би право на зменшення пенсійного віку, матеріалами справи не підтверджено, також відсутній необхідний страховий стаж, відтак, на даний час підстави для застосування до позивача положень п. 5 ч. 2 ст. 55 Закону № 796-XII відсутні.

Не погодившись з прийнятим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що у рішенні від 22.11.2022 єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії за віком слугував висновок відповідача про відсутність мінімального страхового стажу для призначення такої пенсії 23 роки, умова відсутності необхідного періоду проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не зазначалася. Вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам щодо визначення права на пенсію зі зниженням пенсійного віку. Вважає, що зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 22.11.2022 не забезпечить ефективного поновлення порушеного права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити повністю з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Серники Вараського району Рівненської області, є громадянином України, має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням категорії 3 серії НОМЕР_2 , виданим позивачу 21.06.2022 Рівненською обласною державною адміністрацією.

Позивач проживає та зареєстрований в с. Серники Вараського району Рівненської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення згідно з постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106, починаючи з 11.12.1988 по теперішній час, що підтверджується довідкою Зарічненської селищної ради №1907 від 12.09.2022 та відміткою в паспорті позивача.

Після досягнення віку 54 років, позивач 22.11.2022 звернувся до Пенсійного фонду України Із заявою про призначення/перерахунок пенсії за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку.

З урахуванням принципу екстериторіальності, заяву позивача про призначення пенсії було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області від 29.11.2022 року №58, за результатами розгляду якої позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 у справі №460/50737/22, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 29.11.2022 №58 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.11.2022 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням висновків суду.

24.08.2023 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянуло заяву позивача та прийняло рішення №58, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону №796-ХІІ, оскільки у позивача відсутній необхідний період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років та необхідний страховий стаж. Період проживання заявника на території зони гарантованого добровільного відселення до 01.01.1993 становить 02 роки 08 місяців 27 днів. Згідно поданих документів та за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж заявника становить 21 рік 09 місяців 26 днів при необхідних 23 роках. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 : - з 25.07.1986 по 20.11.1986, оскільки не зазначено підставу звільнення, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року; - період трудової діяльності в колгоспі «Победа» Брянської області з 05.03.1989 по 08.08.1989, оскільки відсутній встановлений та вироблений мінімум трудової участі в колгоспі, що не відповідає вимогам статті 56 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в колгоспі відсутня; - період трудової діяльності в колгоспі ім. Чапаєва Брянської області з 09.08.1989 по 10.10.1989, з 10.05.1990 по 15.09.1990 та з 15.05.1991 по 30.09.1991, оскільки відсутній встановлений та вироблений мінімум трудової участі в колгоспі, що не відповідає вимогам статті 56 ЗУ «Про пенсійне забезпечення». Довідка про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в колгоспі відсутня;- період роботи з 08.02.2006 по 11.12.2008 у приватного підприємця ОСОБА_2 в зв`язку з відсутністю даних СПОВ, відповідно до абзацу 4 підпункту 2 пункту2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погоджуючись з таким рішення відповідача, позивач звернувся до суду 18 грудня 2023 року із заявою у порядку статті 383 КАС України.

За результатами розгляду заяви, суд 27.12.2023 виніс окрему ухвалу, якою заяву ОСОБА_1 задовольнив частково: визнав протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 24.08.2023 №58, прийняте на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 по справі №460/50737/22; зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 по справі №460/50737/22, шляхом повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 22.11.2022 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням висновків суду та установив Головному управлінню Пенсійного фонду України в Рівненській області тридцятиденний строк з дня отримання (вручення) копії цієї ухвали для подання до суду доказів вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судового рішення від 15.06.2023 по справі №460/50737/22.

На виконання окремої ухвали суду від 27.12.2023 відповідач подав звіт від 25.01.2024, відповідно до якого вказав, що у Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області відсутня будь-яка можливість щодо направлення запитів для підтвердження факту роботи позивача у колгоспах на території білорусії, оскільки з 24.02.2022 АТ Укрпошта припинила поштове співробітництво з поштою росії та білорусі, в тому числі, посилки та перекази в ці країни не приймаються. Щодо періоду роботи позивача з 08.02,2006 по 11.12.2008 у приватного підприємця ОСОБА_2 в зв`язку з відсутністю даних СПОВ, то Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області було направлено страхувальнику - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) лист №1700-0705-8/3210 від 16.01.2024 з проханням подати відомості щодо ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_4 ) за період з 08.02.2006 по 11.12.2008. З аналізу наведеного вище Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області рішення суду та окрему ухвалу у справі №460/50737/22 виконано у межах повноважень.

Позивач 01.02.2024 та 01.10.2024 звернувся до відповідача із запитом, в якому просив виконати рішення від 15.06.2023 по справі №460/50737/22 та окрему ухвалу суду від 27.12.2023 по справі №460/50737/22 з урахуванням висновків викладених у вказаних рішеннях та призначити пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Відповідач листом від 07.10.2024 №1700-0202-8/56897 повідомив, що вищевказаним рішенням суду від 15.06.2023 у справі №460/50737/22 зобов`язання призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ на органи Пенсійного фонду не покладено. Згідно акту перевірки достовірності документів, наданих для призначення пенсії про підтвердженя факту реєстрації та постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення від 01.08.2022 №1700-1102-1/3137 встановлено, що довідка, видана Зарічненською селищною радою Вараського району Рівненської області від 02.05.2022 №866 не достовірна, оскільки у вказаній довідці зазначені періоди з 26.04.1986 по 28.11.1986, з 20.12.1988 по даний час, які не відповідають перідам у погосподарській книзі №1 о/р 1117 (1986-1990 роках). В погосподарській книзі №1 о/р 1117 у графі «Прибув» зазначено 05.12.1988. За результатами перевірки було видано нову довідку від 05.08.2022 №1734, згідно з якою позивач дійсно зареєстрований та постійно проживає в с. Серники Вараського району Рівненської області 05.12.1988 по даний час (дата видачі довідки 05.08.2022). Виключено періоди проживання на території зони гарантованого добровільного відселення: з 05.03.1989 по 10.10.1989, з 10.05.1990 по 15.09.1990, з 15.05.1991 по 30.09.1991 робота в колгоспі «Победа», в колгоспі ім. Чапаєва на території білорусі.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині: визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 24.08.2023 № 58 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 25.07.1986 по 20.11.1986, з 09.08.1989 по 10.10.1989, з 10.05.1990 по 15.09.1990 та з 15.05.1991 по 30.09.1991, з 08.02.2006 по 11.12.2008, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.11.2022 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням вказаного страхового стажу ОСОБА_1 .

Колегія суддів частково погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Частиною 1 статті 9 Закону №1058-ІV, який набрав чинності 01.01.2004, передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 Закону №1058-ІV.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон №796-XII.

Згідно зі статтею 49 Закону №796-XI, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 55 Закону №796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення. Відповідно до частини 1 статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років. При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Частиною 3 статті 55 Закону №796-XII визначено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону №1058-ІV і цього Закону. Згідно з п.13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV, у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.

Проаналізувавши вказані норми, колегія суддів зауважує, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться, у разі вибору цих осіб, згідно з нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. Іншими словами, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.

Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше трьох років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому, постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986, незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні два повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-ІV, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1, далі - Порядок №22-1).

Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Згідно з абзацом 9 підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 документами, які засвідчують особливий статус особи є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Статтею 14 Закону №796-XII визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. До них, зокрема, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (частина 3 статті 65 Закону №796-XII).

Відповідно до статті 15 Закону №796-XII довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Видача посвідчень проводиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Судом першої інстанції встановлено, що таке посвідчення позивачу видане уповноваженим державним органом (Рівненською обласною державною адміністрацією), який при видачі зазначеного посвідчення перевіряв достовірність поданих позивачем документів.

З наявної в матеріалах справи довідки органів місцевого самоврядування про місце проживання та реєстрації позивача слідує, що позивач зареєстрований та постійно проживає в с. Серники Вараського району Рівненської області з 11.12.1988 по даний час, що підтверджується довідкою Зарічненської селищної ради Вараського району Рівненської області від 12.09.2022 №1907.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106, с. Серники Вараського району Рівненської області відноситься до 3 зони гарантованого добровільного відселення.

Окрім того, судом першої інстанції встановлено з наявної в матеріалах справи трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 23.07.1968, що позивач з 01.09.1983 по 15.07.1986 навчався в Дубровицькому СПТУ (диплом НОМЕР_5 ). Вказане також підтверджується довідкою виданою Державним професійно-технічним навчальним закладом «Дубровицький професійний ліцей» від 17.07.2024 №358-01-22/24.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106, м. Дубровиця Дубровицького (нині Вараського) району Рівненської області відноситься до 3 зони гарантованого добровільного відселення.

Відтак, дані трудової книжки також підтверджують період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення у вищенаведені періоди, що підтверджується записами трудової книжки.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до частин 3 та 4 статті 15 Закону №796-ХІІ, підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Тобто, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Також, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутня інформація про те, що відповідна довідка була відкликана, будь-якими суб`єктами оскаржена та відповідним органом скасована, а тому слугує належним доказом у справі та підтверджує факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у вищевказаний період.

При цьому, зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.

Водночас, застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року щонайменше 3 роки.

Як вже встановлено судом, наявність у позивача посвідчення "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Окрім зазначеного, суд першої інстанції вірно встановив, що позивач проживав у зоні гарантованого добровільного відселення, зокрема в с. Серники Вараського району Рівненської області в період з 11.12.1988 по даний час (по дату видачі довідки 12.09.2022), і територія якого віднесена до зони гарантованого добровільного відселення згідно з постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106.

Щодо можливості зарахування періоду проживання особи в зоні посиленого радіоекологічного контролю з 01.01.1993, Верховний Суд у постанові від 08.06.2022 у справі №380/7535/21 зазначив про те, що для правильного вирішення спору судам слід було встановити кількість років проживання позивачем в зоні посиленого радіоекологічного контролю в цілому.

Отже, жодні інші відомості не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, які підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3.

Відтак, враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення понад 30 років, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що сумарний період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення дає позивачу право на зменшення пенсійного віку на 6 років.

Водночас, другою обов`язковою умовою для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII є наявність у особи відповідного страхового стажу, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії (абзац 2 частини 4 статті 26 Закону №1058-ІV).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач досягнув віку 54 років у 2022 році, а тому в силу приписів статті 26 Закону №1058-IV для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку особи мають право за наявності страхового стажу, зокрема у період з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років, і з урахуванням зменшення на 6 років страховий стаж повинен становити не менше 23 років.

Отже, для осіб, які набули право на зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону №796-XII, призначається пенсія за умови: 1) досягнення віку 60-6 = 54 роки, 2) наявності страхового стажу 29-6 = 23 роки.

При цьому, матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що на момент звернення позивача із первинною заявою про призначення пенсії він досягнув 54 річного віку та відповідно до оскаржуваного рішення відповідача від 24.08.2023 №58 має страховий стаж 21 рік 9 місяці 26 днів.

Як слідує з рішення відповідача до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 : - з 25.07.1986 по 20.11.1986, оскільки не зазначено підставу звільнення, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року; - період трудової діяльності в колгоспі «Победа» Брянської області з 05.03.1989 по 08.08.1989, оскільки відсутній встановлений та вироблений мінімум трудової участі в колгоспі, що не відповідає вимогам статті 56 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в колгоспі відсутня; - період трудової діяльності в колгоспі ім. Чапаєва Брянської області з 09.08.1989 по 10.10.1989, з 10.05.1990 по 15.09.1990 та з 15.05.1991 по 30.09.1991, оскільки відсутній встановлений та вироблений мінімум трудової участі в колгоспі, що не відповідає вимогам статті 56 ЗУ «Про пенсійне забезпечення». Довідка про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в колгоспі відсутня;- період роботи з 08.02,2006 по 11.12.2008 у приватного підприємця ОСОБА_2 в зв`язку з відсутністю даних СПОВ, відповідно до абзацу 4 підпункту 2 пункту2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щодо незарахування до страхового стажу періоду з 25.07.1986 по 20.11.1986, оскільки не зазначено підставу звільнення, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До 01.01.2004 порядок підтвердження стажу роботи був визначений статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).

У законодавстві, що діяло до набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зокрема у Законі України "Про пенсійне забезпечення" йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, страховий стаж підтверджується записами у трудовій книжці, і лише у випадку їх відсутності встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи та архівними установами, зокрема довідками, які містять відомості про періоди роботи.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи трудової книжки позивача НОМЕР_6 від 23.07.1986 позивач в спірний період, а саме з 25.07.1986 по 20.11.1986 працював слюсарем 4 розряду ремонтно-механічної майстерні за направленням після закінчення Дубровицького СПТУ №6 (наказ №63-к від 23.07.1986).

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо даних періодів роботи відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не було взято до уваги.

Як передбачено пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до п. 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з п.4.1 Інструкції №58 від 29.07.1993 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що на особу не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаного періоду роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17.

Відтак, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача період його роботи з 25.07.1986 по 20.11.1986.

Що не зарахування періодів роботи позивача в колгоспі «Победа» Брянської області з 05.03.1989 по 08.08.1989 та в колгоспі ім. Чапаєва Брянської області з 09.08.1989 по 10.10.1989, з 10.05.1990 по 15.09.1990 та з 15.05.1991 по 30.09.1991, оскільки відсутній встановлений та вироблений мінімум трудової участі в колгоспі, що не відповідає вимогам статті 56 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», колегія суддів зазначає наступне.

Як слідує з трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 23.07.1986 що стосується спірних періодів, а саме в період з 05.03.1989 по 08.08.1989 позивач працював в колгоспі «Побєда» (наказ №5 від 05.03.1989), в період з 09.08.1989 по 10.10.1989, з 10.05.1990 по 15.09.1990 та з 15.05.1991 по 30.09.1991 позивач в колгоспі ім. Чапаєва Брянської області (з посиланнями на накази про прийняття на роботу та звільнення).

Відповідно до частин першої та другої статті 56 Закону України Про пенсійне забезпечення до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Таким чином, єдиною підставою для не врахування до трудового стажу періоду роботи колгоспника за фактичною тривалістю є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310, та чинних на час розгляду справи (далі - Основні Положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно з пунктом 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Пунктом 13 Основних Положень встановлено, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладено на голову колгоспу. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність відповідно до статуту і правил внутрішнього розпорядку колгоспу, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Згідно з пунктом 14 Основних Положень правління колгоспів вживають заходи щодо строгого дотримання встановленого порядку ведення трудових книжок, забезпечення кадрів працівників, які ведуть трудові книжки, підготовленими до такої роботи особами, забезпечують належне зберігання архівних документів, які стосуються трудової діяльності колгоспників.

Таким чином, відповідальність за організацію робіт з ведення трудових книжок покладено на голову колгоспу, а не працівника.

Аналогічні вимоги містяться також в Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, яка була чинною в спірний період.

Так, відповідно до вказаної Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162: трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців; трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи проводяться акуратно, пір`яний чи кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору; в розділах Відомості про роботу, Відомості про нагородження, Відомості про заохочення трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається; в графі 3 розділу Відомості про роботу у вигляді заголовка пишеться повне найменування підприємства; в графі 3 пишеться: Прийнято або призначений в такий-то цех, відділ, підрозділ, ділянку, виробництво із зазначенням їх конкретного найменування, а також найменування роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади, на яку прийнято працівника, виробляються: для робітників - відповідно до найменуваннями професій, вказаних у Єдиному тарифно-кваліфікаційному довіднику робіт і професій робітників; для службовців - відповідно до найменуваннями посад, зазначених в Єдиної номенклатурі посад службовців, або відповідно до штатного розкладу; при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів; бланки трудових книжок і вкладишів до них зберігаються в бухгалтерії підприємства як документи суворої звітності і видаються за заявкою у підзвіт особі, відповідальній за ведення трудових книжок; після закінчення кожного місяця бухгалтерія вимагає від особи, відповідальної за ведення трудових книжок, звіту про наявність бланків трудових книжок і вкладишів до них, з додатком прибуткового ордера каси підприємства. На зіпсовані під час заповнення бланки трудових книжок і вкладишів до них складається акт.

Пунктом 18 постанови Ради Міністрів Української РСР і Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок Про трудові книжки робітників і службовців від 06.09.1973 №656 передбачено, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналогічні положення містяться в пункті 4 Постанови Кабінету Міністрів України Про трудові книжки працівників від 27.04.1993 №301, згідно якого відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

В спірному випадку, трудова книжка позивача НОМЕР_1 від 23.07.1986 оформлена відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, оскільки містить інформацію стосовно періодів роботи в колгоспі «Побєда» та ім. Чапаєва, а саме: дати прийняття на роботу, найменування колгоспу, де працював позивач, а також зазначено на підставі яких наказів позивач прийнятий на роботу та звільнений з роботи, містить підписи голови колгоспу та відтиски печаток колгоспу.

При цьому, ні Основними Положеннями, ні Інструкцією, не передбачено наслідків для особи, на яку оформлено трудову книжку, за порушення порядку ведення такої трудової книжки.

Отже, законодавством передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

З огляду на те, що отримати додаткових довідок про спірні періоди роботи позивача в колгоспах неможливо, у зв`язку з тим, що з 24.02.2022 АТ Укрпошта припинила поштове співробітництво з поштою росії та білорусі, у зв`язку зі збройною агресією проти України, відтак такі періоди необхідно врахувати виходячи з записів трудової книжки позивача, яка є основним документом з мотивів наведених вище в цьому рішенні.

Про вказаний факт неможливості отримання будь-яких додаткових документів на підтвердження стажу позивача на території білорусії також зазначає відповідач в своїй відповіді на звернення позивача від 06.02.2024 №1700-0202-8/7726 та у звіті на виконання окремої ухвали суду від 27.12.2023.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що записів у трудовій книжці позивача для підтвердження його стажу достатньо, оскільки у трудовій книжці зазначено періоди його роботи, записи засвідчені підписами та печатками.

Відповідач не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, і право на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачу необхідно зарахувати до страхового стажу позивача періоди його роботи в колгоспі з 05.03.1989 по 08.08.1989, з 09.08.1989 по 10.10.1989, з 10.05.1990 по 15.09.1990 та з 15.05.1991 по 30.09.1991, оскільки визначальним є саме підтвердження факту зайнятості особи на відповідній роботі, а не формальні неточності у документах.

Щодо не зарахування періоду роботи позивача з 08.02.2006 по 11.12.2008 у приватного підприємця ОСОБА_2 в зв`язку з відсутністю даних СПОВ, відповідно до абзацу 4 підпункту 2 пункту2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

В період до 01 січня 2004 року обчислення трудового стажу здійснювалося згідно зі статтями 56-63 Закону №1788-ХІІ.

Згідно статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Як зазначалось вище, що статтею 62 Закону №1788-ХІІ та Порядком №637 визначено, що основним документом, який підтверджує наявний трудовий стаж, є трудова книжка, і лише у разі її відсутності, або відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема, уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 23.07.1986, у період з 08.02.2006 по 11.12.2008 позивач працював у підприємця ОСОБА_2 (договір №620 від 08.02.2006).

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо роботи позивача у підприємця ОСОБА_2 відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не було взято до уваги.

Отже, враховуючи що робота позивача у спірному періоді з 08.02.2006 по 11.12.2008, підтверджується записом трудової книжки, яка з наведених вище висновків є основним документом для підтвердження стажу, отже відповідачем протиправно не зараховано період роботи позивача у підприємця ОСОБА_2 з 08.02.2006 по 11.12.2008 згідно його трудової книжки НОМЕР_1 від 23.07.1986 до його страхового стажу.

Щодо посилань відповідача на відсутність інформації про сплату страхових внесків, як на підставу для не зарахування вищевказаного періоду роботи позивача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Згідно із частиною 2 статті 20 Закону №1058-IV обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Як передбачено частинами 4 - 6, 9, 10 статті 20 Закону №1058-IV, сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду, а сум страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування - на банківський рахунок Накопичувального фонду або на банківський рахунок обраного застрахованою особою недержавного пенсійного фонду - суб`єкта другого рівня системи пенсійного забезпечення.

Страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, - календарний місяць. Днем сплати страхових внесків вважається: у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду - день списання установою банку, органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Системний аналіз вказаних вище правових норм дає підстави дійти висновку про те, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.

При цьому, виходячи зі змісту наведених вище правових норм, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.

Крім того, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача як застрахованої особи, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до Пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 30.09.2019 у справі №414/736/17, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.

Згідно із частинами 11 та 12 статті 9 Закону №2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно закону.

Відтак, підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача період його роботи з 08.02.2006 по 11.12.2008, оскільки в даному випадку позивач не несе відповідальність у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску, у зв`язку з відсутністю нарахування заробітної плати та сплати страхових внесків в Реєстрі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 24.08.2023 №58 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу періоди його роботи з 25.07.1986 по 20.11.1986, з 09.08.1989 по 10.10.1989, з 10.05.1990 по 15.09.1990 та з 15.05.1991 по 30.09.1991, з 08.02.2006 по 11.12.2008.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 25.04.2024, колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, вказав, що суд не вправі зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію позивачу, оскільки пенсійним органом у оскаржуваному позивачем рішенні не вирішено питання щодо врахування вищевказаних періодів роботи до страхового стажу, а тому суд не має права перебирати на себе функції Пенсійного фонду щодо вирішення питання наявності стажу позивача для призначення пенсії.

За таких обставин, суд першої інстанції вважав за необхідне покласти на Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області обов`язок повторно розглянути заяву позивача від 22.11.2022 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду.

Однак колегія суддів вважає вказаний висновок необгрунтованим з огляду на наступне.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 04.09.2021 року у справі №320/5007/20, від 23.12.2021 року у справі №480/4737/19 та від 22.06.2023 року у справі №480/4288/21.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач вперше звертався із заявою про призначення пенсії за віком ще 22.11.2022.

Із матеріалів справи слідує, що після досягнення віку 54 років, позивач 22.11.2022 звернувся до Пенсійного фонду України Із заявою про призначення/перерахунок пенсії за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку.

З урахуванням принципу екстериторіальності, заяву позивача про призначення пенсії було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області від 29.11.2022 року №58, за результатами розгляду якої позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 у справі №460/50737/22, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 29.11.2022 №58 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.11.2022 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням висновків суду.

За результатами розгляду заяви позивача поданої в порядку статті 383 КАС України, суд виніс окрему ухвалу від 27.12.2023, в якій зокрема йдеться: «З аналізу вищевикладеного слідує, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 24.08.2023 №58 фактично дублює підстави відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 , викладені в рішенні від 29.11.2022 №58, правова оцінка якому надавалася під час розгляду справи №460/50737/22 і викладена в судовому рішенні від 15.06.2023. Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області хоч повторно розглянуло заяву ОСОБА_1 та прийняло за результатом її розгляду рішення, однак без врахування висновків суду викладених в рішенні від 15.06.2023 по справі №460/50737/22. Суд зазначає, що питання розгляду заяви про призначення пенсії включає в себе не формальний розгляд заяви позивача та дублювання попереднього рішення, а активні дії щодо розгляду заяви, здійснення запитів з метою отримання відомостей (довідок) про стаж заявника, встановлений та фактично відпрацьований мінімум трудової участі у громадському господарстві відповідно до норм законодавства, про які було зазначено в судовому рішенні. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 24.08.2023 №58, прийняте на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 по справі №460/50737/22, є протиправним. Суд зазначає, що у Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишається обов`язок виконати рішення суду 15.06.2023 по справі №460/50737/22».

Колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні від 22.11.2022 єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії за віком слугував висновок відповідача про відсутність мінімального страхового стажу для призначення такої пенсії 23 роки, умова відсутності необхідного періоду проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не зазначалася.

Під час розгляду цієї справи судом встановлено, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 24.08.2023 №58 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є протиправним та підлягає скасуванню. При цьому, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 25.07.1986 по 20.11.1986, з 09.08.1989 по 10.10.1989, з 10.05.1990 по 15.09.1990 та з 15.05.1991 по 30.09.1991, з 08.02.2006 по 11.12.2008

Разом з тим, відповідачем, як органом, що призначає пенсії, не вимагалось дооформлення поданих позивачем документів для призначення пенсії, у тому числі заяви про призначення пенсії, чи подання додаткових документів.

Тобто позивачем, як суб`єктом звернення, було дотримано всіх визначених законом умов для призначення пенсії за віком, при цьому відповідачем впродовж тривалого часу порушується право позивача на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Враховуючи вищенаведене та те, що позивачем виконано всі умови, визначені законом для призначення пенсії, відтак, в силу вимог ст. 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою ефективного захисту його порушених прав, колегія суддів приходить до висновку про те, що слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 25 квітня 2024 року.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання розподілу судових витрат регламентоване статтею 139 КАС України, частина 6 якої вказує, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративну справу на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи слідує, що позивачем згідно з квитанцією від 11 січня 2025 року № 7532-5321-2962-0603 позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн.

Оскільки суд апеляційної інстанції за результатами розгляду даної справи дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та часткове скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про задоволення позову, керуючись статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1816,80 грн.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.11.2022 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням вказаного страхового стажу ОСОБА_1 та ухвалення в цій частині нового судового рішення.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року у справі № 460/13160/24 скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.11.2022 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням вказаного страхового стажу ОСОБА_1 та прийняти в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 25 квітня 2024 року.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, 7, м. Рівне, 33028, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_4 ) понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в суді апеляційної інстанцій в розмірі 1816 грн 80 коп. (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 80 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
О. П. Мандзій