Справа № 460/7797/25
Суддя: О.В. Поліщук
Дата ухвалення: 2026-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 березня 2026 року м. Рівне№460/7797/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач), у якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 11.04.2025 № 95 про відмову у призначенні пенсії позивачу зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка є постраждалою внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС;

зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 03.04.2025 про призначення та виплату пенсії з 16.04.2025 зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, що має статус постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, та вимог до наявності страхового стажу визначеного частиною другою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши при повторному розгляді заяви до страхового стажу період догляду за дітьми з моменту їх народження до досягнення ними дванадцятирічного віку.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН.

За змістом позовної заяви вимоги позивача ґрунтуються на тому, що в квітні 2025 року вона за допомогою вебпорталу Пенсійного фонду України звернулась із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах із зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Заява позивача за принципом екстериторіальності була скерована для розгляду по суті до відповідача. Відповідач рішенням від 11.04.2025 № 95 відмовив позивачу в призначенні пенсії у зв`язку з недостатністю страхового стажу. Період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення відповідачем не визначено. Такі дії пенсійного органу позивач вважає протиправними, оскільки факт її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення протягом необхідного періоду підтверджується довідкою, а також посвідченням потерпілого від наслідків аварії на ЧАЕС категорії 3. Також вказує, що відповідачем протиправно не взято до уваги посвідчення дітей, потерпілих від наслідків аварії на ЧАЕС. З наведених мотивів, просить позов задовольнити в повному обсязі.

29.05.2025 через підсистему "Електронний Суд" суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що за наслідками опрацювання заяви позивача про призначення пенсії та доданих до неї документів встановлено, що стаж позивача становить 11 років 02 місяці 09 днів. Вказує, що до страхового стажу позивача не зараховано період здійснення догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскільки у свідоцтві про народження дитини зазначене прізвище матері дитини не відповідає даним паспорта позивача (рос. мовою). А також не зараховано період здійснення догляду за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку, оскільки у свідоцтві про народження дитини зазначене прізвище матері дитини не відповідає даним паспорта позивача; прізвище дитини у посвідченні не відповідає зазначеному прізвищу у свідоцтві про народження; у посвідченні виправлено прізвище та по батькові. Таким чином, відповідач стверджує, що у спірних правовідносинах він діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову повністю.

ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Інших заяв та клопотань, які мають значення для вирішення спору до суду не надходило.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою суду від 02.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ ПРАВОВІДНОСИН.

Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) має статус особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (3 категорії), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 11.11.1993.

03.04.2025 позивач через вебпортал Пенсійного фонду України звернулась із заявою про призначення дострокової пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

На підставі пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, за принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії від 03.04.2025 направлено для розгляду до відповідача.

11.04.2025 відповідачем прийнято рішення № 95, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Підставою прийняття пенсійним органом такого рішення, як слідує з його змісту, слугувало те, що для визначення права на призначення пенсії не було враховано посвідчення категорії 3 потерпілого від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 , оскільки зазначене у посвідченні прізвище не відповідає даним паспорта заявниці. Крім того, до страхового стажу позивача не зараховано період здійснення догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 21.11.1988, оскільки у свідоцтві про народження дитини зазначене прізвище матері дитини не відповідає даним паспорта позивача (рос. мовою). А також не зараховано період здійснення догляду за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку згідно посвідчення ЧАЕС серії НОМЕР_3 від 24.11.1994, оскільки прізвище у посвідченні не відповідає зазначеному прізвищу у свідоцтві про народження серії НОМЕР_2 від 21.11.1988 та у посвідченні виправлено по батькові. Крім того, не зараховано період здійснення догляду за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку згідно посвідчення ЧАЕС серії НОМЕР_4 від 29.08.1994, оскільки у посвідченні виправлено прізвище та по батькові.

Позивач, не погоджуючись з рішенням про відмову в призначенні пенсії та вважаючи таке рішення протиправним, звернувся до суду з цим позовом.

ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

З 01.01.2004 набрав чинності Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV). Згідно з Преамбулою, цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Водночас, Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ (далі Закон № 796-ХІІ) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Згідно з частиною першою статті 55 Закону № 796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII, призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII є факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993.

Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання, роботи на відповідній місцевості. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.

Тотожна правова позиція щодо умов визначення наявності в особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку згідно з абзацом 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII висловлена Верховним Судом у постанові від 07.05.2024 у справі № 460/38580/22 (адміністративне провадження № К/990/634/24).

Відповідно до підпункту 7 пункту 2.1 Розділу Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Порядок № 22-1), документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є:

документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Отже, у разі звернення особи із заявою про призначення їй пенсії із застосуванням статті 55 Закону № 796-XII, для підтвердження права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку заявником надається посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).

Як слідує зі спірного рішення № 95, для визначення права на призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ не враховано посвідчення 3 категорії потерпілого від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 , оскільки зазначене у посвідченні прізвище особи не відповідає даним паспорта заявниці.

Суд зауважує, що відповідно до наявної у справі копії посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Рівненською обласною державною адміністрацією 11.11.1993, прізвище особи, якій видано це посвідчення, вказано як " ОСОБА_2 ".

Разом із цим, суд зазначає, що написання прізвища позивача у посвідченні як " ОСОБА_2 " замість " ОСОБА_3 " не є беззаперечним свідченням того, що вказане у посвідченні прізвище не відповідає прізвищу позивача.

Так, судом встановлено, що у паспорті громадянина України серії НОМЕР_5 , виданого від 14.12.1998 прізвище, ім`я та по-батькові позивача записане українською мовою як " ОСОБА_3 ", а російською - " ОСОБА_2 ".

Зазначене регулюється пунктом 4 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII (у редакції, чинній на день видачі паспорта), за яким усі записи в паспорті і відомості про його власника, що вносяться до нього, виконуються українською і російською мовами.

Пунктом 6 вказаного Положення встановлено, що на першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім`я та по батькові, дата і місце народження.

За наведеного, суд робить висновок, що при видачі позивачу посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Рівненською обласною державною адміністрацією 11.11.1993, прізвище особи, якій видано це посвідчення, вказано російською мовою як " ОСОБА_2 ", що відповідає запису прізвища російською мовою на другій сторінці паспорта.

Суд вважає за необхідне зазначити, що питання перекладу імен/прізвищ на території радянських республік, зокрема, в Україні, не було чітко врегульовано на час видачі посвідчення, а тому, на переконання суду, наявність довільних перекладів прізвищ/імен з російської на українську мову зі зміною, зокрема, співзвучних голосних (є/е) в іменах/прізвищах не є такою помилкою, яка обов`язково тягне за собою визнання документів, в яких зазначена співзвучна голосна літера, такими, що не належать особі за умови, що інші надані цією особою документи свідчать в тій чи іншій мірі (прямо чи опосередковано), що документ, в якому наведено прізвище чи ім`я в транскрипції, що має відмінність від транскрипції імені/прізвища, вказаних у діючих документах, підтверджують належність даного документа визначеній особі.

Крім того, під час дослідження наявних у справі матеріалів судом було встановлено, що відповідачем не пропонувалось надати жодних додаткових документів на підтвердження належності посвідчення серії НОМЕР_1 саме позивачу ОСОБА_1 (доказів на підтвердження зворотного суду не надано).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що в даному випадку не врахування при розгляді заяви позивача про призначення пенсії за віком посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Рівненською обласною державною адміністрацією 11.11.1993, у зв`язку із нечітким визначенням літери е/є у прізвищі позивача є надмірним формалізмом.

Відтак, зазначені дії відповідача є необґрунтованими та протиправними.

Водночас, суд відхиляє як безпідставне та таке, що не ґрунтується на приписах чинного законодавства, твердження позивача про підтвердження факту проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01.01.1993 наявністю у неї посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), з огляду на наступне.

Так, 11.11.1993 позивачу було видане посвідчення серії НОМЕР_1 , згідно з яким позивач є громадянкою, що потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3). При цьому, бланк такого посвідчення містить застереження: "Затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 р. № 501".

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 № 501 "Про Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" були затверджені Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок № 501) та зразки посвідчень, що видаються особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до абзацу третього пункту 5 Порядку № 501 (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення серії НОМЕР_6 від 05.10.1993), потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Таким чином, суд констатує, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) зеленого кольору, серія Б видавалися наступним категоріям осіб:

1) особам, які постійно проживали на території зони безумовного (обов`язкового) відселення на день аварії;

2) особам, які постійно проживали на території зони гарантованого добровільного відселення на день аварії;

3) особам, які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій;

4) особам, які за станом на 1 січня 1993 р. прожили на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій;

5) особам, які постійно проживають або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років;

6) особам, які постійно проживають або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Суд звертає увагу на те, що у посвідченні серії НОМЕР_1 від 11.11.1993 не зазначено конкретну умову його видачі, а тому таке посвідчення не може підтверджувати саме факт проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01.01.1993, як про це зазначає позивач в позовній заяві.

Більше того, у навіть у самому посвідченні серії НОМЕР_1 від 11.11.1993 вказано, що його пред`явник має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (у редакції від 19 грудня 1991 р., зі змінами і доповненнями від 1 липня 1992 р.) для осіб, які постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Відтак, суд приходить до висновку про те, що наявності лише посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи недостатньо для констатації набуття такою особою права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, в т.ч. визначення конкретного розміру зниження пенсійного віку.

Також, суд звертає увагу на те, що зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов:

1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період;

2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.

Водночас, застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року щонайменше 3 років.

Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою Вараської міської ради Рівненської області від 02.04.2025 № 131 (далі довідка № 131), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживає та зареєстрована в селі Щоків Вараського (Володимирецького) району Рівненської області в період з 15.04.1968 по дату видачі довідки (02.04.2025). Довідка видана на підставі будинкової книги № 5 стор. № 35-36 по Сопачівській сільській раді за 1981-2025 роки.

Суд зауважує, що довідка № 131 є чинною та обов`язковою для врахування відповідачем, оскільки доказів протилежного відповідачем в ході судового розгляду не доведено, а судом не здобуто.

Крім того, у паспорті громадянина України серії НОМЕР_5 , виданого Володимирецьким РВ УМВС України в Рівненській області від 14.12.1998, міститься відмітка від 12.04.1991 про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Село Щоків Вараського (Володимирецького) району Рівненської області відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106, віднесене до зони гарантованого добровільного відселення.

Суд зауважує, що відповідно до наведених вище положень законодавства, підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні посиленого радіологічного контролю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29.01.2020 у справі № 572/245/17 (адміністративне провадження № К/9901/45843/18) та від 17.06.2020 у справі № 572/456/17 (адміністративне провадження № К/9901/22569/18, К/9901/22573/18).

Крім того, у постановах від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23 (провадження № К/990/40765/23), від 19.09.2024 у справі № 460/23707/22 (адміністративне провадження № К/990/11776/23), від 02.10.2024 у справі № 500/551/23 (адміністративне провадження № К/990/28639/23) Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання (роботи) в ній особи.

Аналізуючи надані позивачем разом з заявою про призначення пенсії документи, суд констатує, що представленою довідкою № 131 підтверджено період її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 протягом 06 років 08 місяців 07 днів (з 26.04.1986 по 01.01.1993). Отже, позивач має право на застосування початкової величини зменшення пенсійного віку на 3 роки.

Загальний період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, підтверджений довідкою органу місцевого самоврядування, становить понад 38 років, що дає право на зниження пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.

Однак, спірним у даних правовідносинах є наявність у позивача необхідного страхового стажу.

Суд зауважує, що обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах згідно зі статтею 55 Закону № 796-XII також є наявність у особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Також, суд повторює, що згідно зі статтею 26 Закону № 1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

В силу вимог абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796 позивач має право на зменшення на 6 років як пенсійного віку, так і страхового стажу.

Тобто, для призначення пенсії на пільгових умовах позивач повинен мати страховий стаж в розмірі 26 років.

Згідно зі спірним рішенням про відмову у призначенні пенсії від 11.04.2025 № 95, наданими документами підтверджено страховий стаж позивача 11 років 02 місяці 09 днів.

Водночас, за доданими документами до страхового стажу не зараховані періоди здійснення догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та періоди здійснення догляду за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12 років, оскільки прізвище дитини у посвідченні не відповідає прізвищу, зазначеному у свідоцтві про народження дитини, та у посвідченнях містяться виправлення.

Оцінюючи такі доводи пенсійного органу, суд виходить з такого.

Згідно пункту 13 статті 30 Закону № 796-ХІІ, потерпілим дітям, зазначеним у пунктах 1-6 статті 27 цього Закону, та їх батькам надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, зарахування до стажу роботи одному з батьків часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею віку 12 років.

Як визначено пунктом 11 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 (далі - Порядок № 637), час догляду одного з батьків за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи або довідки про видачу такого посвідчення; заяви особи, яка звернулася за призначенням пенсії, про те, що ніхто з батьків не скористався пільгою, передбаченою пунктом 13 статті 30 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; документів про те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював.

При цьому, документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 12- річного віку один з батьків не працював, є: виписка з трудової книжки; відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією; інформація із системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України.

Так, наданими в матеріалах справи документами підтверджується, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження.

При цьому, станом на дату розгляду справи судом дітям виповнилось повних 12 років.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_7 , шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було розірвано 06.04.1993, про що зроблено відповідний актовий запис за № 27.

Також, наявними посвідченнями, виданими уповноваженими органами, підтверджується відповідний статус кожного із дітей, які є потерпілими від Чорнобильської катастрофи.

В цьому контексті, суд відхиляє доводи відповідача, викладені в спірному рішенні № 95 про те, що зазначене у свідоцтві про народження ОСОБА_4 прізвище матері не відповідає даним паспорта заявниці, а також про те, що зазначене у посвідченні ОСОБА_4 прізвище дитини не відповідає зазначеному прізвищу в свідоцтві про народження, з огляду на таке.

У матеріалах справи наявна копія свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 , в якому прізвище матері зазначено російською мовою як " ОСОБА_7 " замість " ОСОБА_3 ".

Крім того, у вищевказаному свідоцтві про народження, прізвище дитини вказано як " ОСОБА_7 " (російською мовою), а в посвідченні дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, серії НОМЕР_3 , прізвище дитини вписано як " ОСОБА_2 ".

Суд повторно наголошує, що така підстава відмови у зарахуванні стажу як відмінність написання прізвища через переклад з російської на українську є «надмірним формалізмом» та зазначає, що написання прізвища матері та прізвища дитини у свідоцтві про народження російською мовою із використанням іншої літери не є виною позивача.

Суд зауважує, що розбіжності у написанні прізвища позивача у свідоцтві про народження дитини та паспорті є формальною неточністю, яка не може бути підставою для відмови відповідача у зарахуванні періоду догляду за дітьми, які є потерпілими від Чорнобильської катастрофи, до досягнення ними 12-річного віку, до страхового стажу позивача.

Крім того, суд звертає увагу, що у посвідченні міститься вказівка на серію і номер свідоцтва про народження, на підставі якого видано посвідчення, яким вказано серію " НОМЕР_2 від 21.11.1988". Як було встановлено, зазначене свідоцтво про народження належить ОСОБА_4 , який є сином ОСОБА_1 .

Протилежного відповідачем в ході судового розгляду не доведено і судом не встановлено.

Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-IV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

З огляду на зазначене, суд вважає, що у спірних правовідносинах саме органи Пенсійного фонду України мають право, а у визначених випадках - обов`язок, перевіряти обґрунтованість видачі заявнику документів, а також достовірність відомостей, зазначених у таких документах.

Таким чином, суд констатує, що саме на відповідача покладено обов`язок провести перевірку достовірності відомостей, що викликають певні сумніви чи мають певні недоліки в змісті, зокрема в випадку наявності розбіжностей в таких документах.

Водночас, матеріали справи доказів здійснення такої перевірки не містять.

В цьому контексті, суд також відхиляє доводи про не зарахування до страхового стажу періоду здійснення догляду через наявність у посвідченні серії НОМЕР_4 виправлення прізвища та по батькові дитини, оскільки відповідальність за неправильні зазначені дані в документах покладається на відповідний орган, відповідальний за заповнення таких документів.

Суд зауважує, що недотримання правил оформлення посвідчення не може мати негативні наслідки для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Особа не може відповідати за правильність та повноту оформлення посвідчення, водночас, неналежний порядок заповнення посвідчення з вини уповноваженого органу не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.

Разом з тим, відповідачем також не доведено, що відповідно до положень ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" здійснювалися дії щодо перевірки інформації зазначеної у вказаному вище посвідченні.

Також, в порушення п. 1.8 Порядку № 22-1, відповідач не запропонував позивачу подати у тримісячний строк додаткові документи для підтвердження відповідних обставин.

Відтак, не зарахування до страхового стажу позивача періоду догляду за дітьми до досягнення ними 12-річного віку з наведених у спірному рішенні № 95 підстав є необґрунтованим та протиправним.

При цьому, вирішуючи питання щодо достатності підстав для зарахування спірного періоду до трудового стажу позивача, суд звертає увагу на наступному.

Як слідує із довідки форми РС-право, позивач у період з 02.02.1996 по 31.12.1998, з 01.01.1999 по 31.05.1999, з 01.10.1999 по 31.05.1999, з 01.10.1999 по 16.02.2000, з 02.03.2000 по 02.04.2000, з 17.04.2002 по 11.04.2003 працювала/перебувала на обліку як безробітна, відтак, зазначені періоди зараховані до її страхового стажу.

Більше того, з наведеної довідки вбачається, що відповідачем було зараховано до страхового стажу позивача період догляду за сином до досягнення ним трирічного віку з 20.12.1991 по 19.12.1994, відтак, доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими.

А тому, в суду відсутні підстави для повторного зарахування до страхового стажу позивача вказаних періодів, у зв`язку з чим рішення відповідача в цій частині є правомірним.

При цьому, із вказаної довідки форми РС-право вбачається, що ОСОБА_1 в період з 07.02.1988 (дата народження ОСОБА_4 ) по 19.11.1991, з 20.12.1994 по 01.02.1996, з 01.06.1999 по 30.09.1999, з 17.02.2000 по 01.03.2000, з 03.04.2000 по 16.04.2000, з 12.04.2003 по 20.12.2003 (дата досягнення ОСОБА_5 12-річного віку) не перебувала на роботі або ж не займалась іншою діяльністю, яка відповідно до законодавства може бути зарахована до її загального страхового стажу, а стороною відповідача вказані обставини не спростовані.

Вказане в сукупності, на переконання суду, підтверджує, що відповідач належним чином не обґрунтував неможливість зарахування спірних періодів догляду ОСОБА_1 за дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до досягнення ними 12-річного віку, до страхового стажу позивача.

Відтак, суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні підстави для відмови в зарахуванні періодів догляду ОСОБА_1 за дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до досягнення ними 12-річного віку, а саме періоди з ІНФОРМАЦІЯ_4 (дата народження ОСОБА_4 ) по 19.11.1991, з 20.12.1994 по 01.02.1996, з 01.06.1999 по 30.09.1999, з 17.02.2000 по 01.03.2000, з 03.04.2000 по 16.04.2000, з 12.04.2003 по 20.12.2003 (дата досягнення ОСОБА_5 12 років), а тому такі періоди підлягають зарахуванню до загального страхового стажу позивача.

Зважаючи на встановлені обставини та наведені вище норми закону, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення пенсійного органу щодо відмови в призначені пенсії за віком позивачу прийняте необґрунтовано, а відтак, є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд зауважує, що враховуючи вимоги Законів № 796-XII та № 1058-ІV, право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років позивачка набуває в 54 роки (2022 рік) та за наявності страхового стажу (на момент досягнення 54-го віку) - 26 років ( з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; 32 роки - 6 років = 26 років).

Разом з тим, у позовній заяві позивач вважає, що вона має право на пенсію зі зменшенням пенсійного віку за наявності не менше 15 років страхового стажу.

Суд вважає такі твердження необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Як було вказано судом, стаття 55 Закону № 796-XII визначає умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Так, частиною третьою статті 55 Закону № 796-XII визначено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Тобто Закон № 796-XII чітко визначає, що призначення пенсії особам, потерпілим від наслідків Чорнобильської катастрофи (до яких відноситься і позивачка), здійснюється органом Пенсійного фонду відповідно до норм Закону №1058-IV з урахуванням норм Закону № 796-XII.

Стаття 26 Закону № 1058-IV визначає умови призначення пенсії за віком.

Таким чином, умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону № 1058-IV, а пільги щодо зниження віку для призначення такої пенсії особам з числа громадян, потерпілим від наслідків Чорнобильської катастрофи, - статтею 55 Закону № 796-XII.

Частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV передбачено, що особи по 31 грудня 2017 року мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років, з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років, з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років, починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Частиною другою вказаної статті Закону № 1058-ІV передбачено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону №1058-ІV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу, зокрема: починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років.

Частиною першою статті 55 Закону № 796-ХІІ обумовлено, що особам, з числа постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Аналіз вищевказаних правових норм свідчить про те, що пенсія за віком вищевказаним особам призначається відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV по досягненню 60-річного, 63-річного або 65-річного (в залежності від наявного страхового стажу), а відповідно до статті 55 Закону № 796-XII пенсійний вік та страховий стаж особи може бути знижено. При цьому, страховий стаж за наслідком його зниження не може становити менше ніж 15 років.

Позивач помилково вважає, що для призначення особам з числа громадян, потерпілим від наслідків Чорнобильської катастрофи, пенсії за віком із зниженням пенсійного віку необхідна кількість років страхового стажу є 15 років, визначена частиною першою статті 55 Закону № 796-XII, оскільки зазначена в цій статті кількість страхового стажу, визначена законодавцем як гранична межа до якої такий страховий стаж особи може бути зменшеним. Адже частина перша статті 55 Закону № 796-XII передбачає зниження пенсійного віку та страхового стажу не лише для осіб, які проживали на території зони гарантованого добровільного відселення (максимум на 6 років), а й іншим особам, зокрема, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих з 10-кілометрової зони відчуження у 1986 році, зниження пенсійного віку та страхового стажу яким проводиться на 10 років.

Враховуючи викладене, позивач дійшла хибного висновку про наявність у неї права на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку на 6 років при наявності 18 років страхового стажу (11 років 02 місяці 09 днів підтверджених пенсійним фондом + 07 років 07 місяців 03 дні протиправно не зарахованих).

Разом з цим, вирішуючи даний спір по суті, суд звертає увагу на тому, що призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону № 1058-IV, пенсійний фонд є органом, який, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій.

Так, питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

За таких обставин адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Обираючи належний спосіб захисту права на пенсійне забезпечення позивача та виходячи із встановлених обставин цієї справи суд враховує, що критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є, насамперед, встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату.

У разі якщо межі заявлених позовних вимог не дозволяють суду під час розгляду справи упевнитися чи дотримано при зверненні заявника та відповідному розгляді суб`єктом владних повноважень усіх без винятку вимог закону для отримання позитивного рішення та(або) якщо суб`єкт, до якого звертається позивач, має право діяти при прийнятті відповідного рішення на власний розсуд (тобто має альтернативні варіанти поведінки за наслідками розгляду звернення позивача), то суд, у межах свого розсуду, з метою уникнення перебирання на себе повноважень щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу, повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень при прийнятті рішення урахувати оцінку, надану у судовому рішенні.

Така позиція є усталеною у судовій практиці й кореспондується з положеннями КАС України, за якими суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022 у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Враховуючи ту обставину, що відповідачем під час прийняття спірного рішення не повністю з`ясовано всі обставини, які мають значення для правильного вирішення питання щодо наявності у позивача права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ, а саме не зарахування до страхового стажу позивача періоду як такого, який підлягає зарахуванню, суд приходить до висновку, що рішення відповідача від 11.04.2025 № 95 є протиправним та підлягає скасуванню, а для належного захисту прав позивача слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 03.04.2025 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, зарахувавши до її страхового стажу період догляду за дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до досягнення ними 12 річного віку, у періоди з 07.02.1988 по 19.11.1991, з 20.12.1994 по 01.02.1996, з 01.06.1999 по 30.09.1999, з 17.02.2000 по 01.03.2000, з 03.04.2000 по 16.04.2000, з 12.04.2003 по 20.12.2003 та прийняти відповідне рішення, з врахуванням правових висновків, зазначених судом у рішенні.

Частинами першою, другою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своєї бездіяльності та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, позовну заяву належить задовольнити повністю.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так, за подання даного адміністративного позову позивачем сплачений судовий збір в сумі 968,96 грн, а тому судові витрати останнього в частині сплаченого судового збору підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 11.04.2025 № 95 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.04.2025 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ, зарахувавши до її страхового стажу період догляду за дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до досягнення ними 12 річного віку, а саме періоди з 07.02.1988 по 19.11.1991, з 20.12.1994 по 01.02.1996, з 01.06.1999 по 30.09.1999, з 17.02.2000 по 01.03.2000, з 03.04.2000 по 16.04.2000, з 12.04.2003 по 20.12.2003, та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області суму судового збору в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім грн, 96 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 17.03.2026.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_8 );

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028; код ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076).

Суддя Ольга ПОЛІЩУК