Справа № 620/9102/25
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2026-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/9102/25 Головуючий у 1-й інстанції: Соломко І.І.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 11.07.2025 №22 щодо відмови у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити позивачу пенсію за віком із зниженням пенсійного віку з 29.06.2025 відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зарахуванням до страхового стажу періоду проходження військової служби з 26.11.1989 по 01.04.1993.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_1 та посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 19.06.1995.

02.07.2025 позивач звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 11.07.2025 № 22 у призначенні пенсії за віком відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", позивачу відмовлено за відсутності необхідного стажу, зокрема не зараховано до стажу: період постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993, а саме з 07.01.1988 по 26.11.1989; проживання у період навчання з 01.09.1979 по 25.05.1988; проходження військової служби з 26.11.1989 по 01.04.1993, оскільки у заяві відсутня інформація про неможливість документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за заначений період. При цьому зазначено, що позивач має страховий стаж 19 років 10 місяців 4 дні, загальний період проживання після 01.01.1993 -31 рік 2 місяці 26 днів.

Позивач вважає спірне рішення протиправним та таким, що порушує його права на соціальний захист, а тому звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується відповідним посвідченням, а відтак має право на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Суд першої інстанції установив, що факт проживання та навчання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення підтверджується належними доказами, а наявність посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує належність позивача до відповідної категорії осіб та право на передбачені законом пільги. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що період проходження позивачем строкової військової служби з 26.11.1989 по 01.04.1993 підлягає зарахуванню до страхового стажу, оскільки законодавство, чинне на час проходження служби, передбачало включення такого періоду до стажу роботи, а військовий квиток є належним доказом її проходження. Посилання відповідача на відсутність інформації щодо нездійснення іншою державою пенсійних виплат суд визнав необґрунтованим, оскільки така вимога не передбачена законодавством. Враховуючи, що відповідач не довів правомірності прийнятого рішення про відмову у призначенні пенсії, суд першої інстанції дійшов до висновку про його протиправність, скасував спірне рішення та зобов`язав відповідача призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку з 29.06.2025 із зарахуванням до страхового стажу періоду проходження військової служби.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи та з порушенням норм матеріального права, оскільки позивач не підтвердив наявність необхідного страхового стажу для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно дійшов до висновку про наявність у позивача права на таку пенсію, оскільки до страхового стажу не може бути зарахований період проходження військової служби з 26.11.1989 по 01.04.1993, адже позивач звільнений у запас на підставі наказу Міністерства оборони російської федерації та не надав документів, які підтверджують нездійснення іншою державою пенсійних виплат за цей період, як того вимагають положення статті 24-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та постанова Кабінету Міністрів України від 16.05.2025 №562. Крім того, апелянт вказує, що позивач не підтвердив належними документами періоди проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки подані довідки не містять відомостей про джерела інформації щодо такого проживання, а також не підтверджують факту проживання під час навчання. У зв`язку з цим апелянт вважає, що страховий стаж позивача становить 19 років 10 місяців 4 дні при необхідних 26 роках, а тому рішення про відмову у призначенні пенсії є правомірним, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом, що визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII (далі - Закон №796-XII).

Статтею 49 Закону № 796-ХІІ передбачено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно з частиною першою статті 55 Закону № 796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Зокрема, право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років мають особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років.

Підпунктом 5 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1) передбачено, що документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 9 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Законом № 796-ХІІ).

Із аналізу наведених правових норм вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років.

Частинами третьою, четвертою статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення здійснюється органами місцевого самоврядування.

Згідно пункту 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 № 51 (далі - Порядок № 51) потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Пунктом 10 Порядку № 51 передбачено, що видача посвідчень провадиться, зокрема, обласними державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання. Посвідчення видаються особам, які постійно проживають або працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - на підставі довідки встановленого зразка.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17, від 31.07.2018 у справі № 751/2050/17, від 22.01.2019 у справі № 129/1535/17, від 21.11.2019 у справі № 572/47/17.

За встановленими обставинами, 19.06.1995 позивачу було видано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорія 3 серії НОМЕР_2 , відповідно до якого позивач має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для осіб, які постійно проживають та постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) відселення та гарантованого добровільного відселення.

Отже, наявне у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання останнього у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше трьох років та надає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Тому, колегія суддів не приймає до уваги доводи Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про те, що станом на 1 січня 1993 року позивач не прожив чи відпрацював в зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки, з огляду на що останній немає права на пенсію зі зниженням пенсійного віку, оскільки основним документом, що підтверджує право позивача на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, рішення та дії якого оскаржуються, не було надано доказів того, що видача позивачу посвідчення була оскаржена або, що таке посвідчення скасоване.

Водночас, під час видачі позивачу вказаного посвідчення уповноваженим органом перевірялись обставини праці/проживання чи навчання позивача на території зони посиленого радіоекологічного контролю. В протилежному випадку - у разі не підтвердження таких обставин, позивач не отримав би вказаного посвідчення.

Варто зауважити, що посвідчення позивача недійсним не визнавалось, його статус постраждалого 3 категорії не оспорюється відповідачем. Отже, у суду апеляційної інстанції немає підстав ставити під сумнів законність отримання позивачем посвідчення постраждалого від Чорнобильської катастрофи категорії, а відтак і ставити під сумнів обставину його постійного проживання в цій зоні.

Крім того, Верховний Суд України в постановах від 21.11.2006 у справі № 21-1048во06, від 04.09.2015 у справі № 690/23/15-а, а також Верховний Суд у постановах від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17, від 24.10.2019 у справі № 152/651/17, від 25.11.2019 у справі № 464/4150/17, від 27.04.2020 у справі № 212/5780/16-а, від 18.06.2020 у справі № 404/5266/16-а (2-а/404/29/17), від 30.08.2022 у справі № 357/6372/17 дійшли висновків, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Крім вказаного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що факт проживання та навчання позивача у період з 01.09.1978 по 25.05.1988 підтверджується довідкою Коростенської міської гімназії №3 відділу освіти виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області від 01.07.2025, а у період з 07.01.1988 по 26.11.1989 довідкою виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області від 23.06.2025 №12010 та витягом з реєстру територіальної громади.

Не беруться колегією суддів до уваги доводи апелянта про те, що період проживання та навчання позивача у місті Коростені не підтверджений належними доказами, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивач подав відповідні довідки органів місцевого самоврядування та закладу освіти, які є належними документами для підтвердження відповідних обставин, тоді як апелянтом не надано жодних доказів, які б спростовували наведені відомості або свідчили про їх недостовірність.

Відтак, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність у позивача права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду проходження строкової військової служби з 26.11.1989 по 01.04.1993, колегія суддів зазначає таке.

Із копії військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 вбачається, що позивач проходив військову службу в Радянській Армії в період з 26.11.1989 по 01.04.1993.

Згідно з пунктом «в» частини 3 статті 56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується, зокрема, військова служба незалежно від місця проходження служби.

У відповідності до абзацу другого частини першої статті 8 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу роботи за спеціальністю.

У період проходження позивачем строкової військової служби діяло Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій, затверджене постановою Ради Міністрів СРСР від 3 серпня 1972 року № 590 (далі - Положення № 590, у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

За підпунктом «к» пункту 109 Положення № 590, крім роботи в якості робочого або службовця, в загальний стаж роботи зараховується також служба у складі Збройних Сил СРСР.

Таким чином, період проходження військової служби прирівнюються по вибору особи, що звернулась за призначенням пенсії, або до роботи, яка передувала даному періоду, або до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода) пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.

Метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань «відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди». Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» прийнято рішення про вихід України з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 у м. москві.

Разом з тим, ч. 2 ст. 13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачає, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про те, що період проходження позивачем військової служби не підлягає зарахуванню до страхового стажу через відсутність документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат, оскільки зазначений період військової служби є складовою проходження строкової служби у Збройних Силах колишнього СРСР, що відповідно до законодавства, чинного на момент її проходження, підлягав включенню до стажу роботи та враховується при призначенні пенсій. При цьому, апелянтом не доведено факту отримання позивачем будь-яких пенсійних виплат в іншій державі за вказаний період, а наведені припущення не можуть бути покладені в основу обмеження права особи на соціальне забезпечення.

Також, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на положення статті 24-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та постанову Кабінету Міністрів України від 16.05.2025 №562, оскільки зазначені норми регулюють питання зарахування до страхового стажу періодів трудової діяльності за межами України, тоді як у даному випадку спірний період стосується проходження строкової військової служби, яка відповідно до законодавства прямо віднесена до періодів, що зараховуються до страхового стажу, а тому наведені апелянтом положення не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зарахування позивачу вказаного періоду проходження строкової військової служби.

Відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З огляду на вищевикладене та оскільки відповідачем протиправно відмовлено позивачу у призначенні пенсії за ст.55 Закону № 796-ХІІ, то колегія суддів вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, у зв`язку із чим суд першої інстанції правильно зобов`язав відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з правовою оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції, однак не містять належного обґрунтування порушення судом норм матеріального чи процесуального права, що могло б бути підставою для скасування ухваленого судового рішення.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.