Справа № 140/1697/25
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2026-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

17 березня 2026 року

м. Київ

справа №140/1697/25

адміністративне провадження №К/990/8680/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Єресько Л.О.,

суддів: Желєзного І.В., Уханенка С.А.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Тобота Юлія Сергіївна, на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернулась до адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області), в якому просила:

- про визнання протиправним та скасування наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області № 104-к від 13.04.2023, яким вирішено звільнити ОСОБА_1 18.04.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України);

- зобов`язання поновити в ГУ ПФУ у Волинській області на рівнозначній посаді.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.06.2025, залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2026, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Тобота Юлія Сергіївна, звернулась через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду із цією касаційною скаргою.

Частиною першою статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши відповідність вказаної касаційної скарги та доданих до неї документів вимогам статті 330 КАС України, суд дійшов висновку, що вказана скарга підлягає залишенню без руху, з огляду на наступне.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Разом із цим, з 08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 «Касаційне провадження», зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржниця вказує на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначила, що судами попередніх інстанцій застосовано норми частини 6 статті 36, частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України без врахування висновків Верховного Суду викладених у постановах від 28.07.2020 у справі № 591/3054/16-а, від 13.05.2021 у справі № 377/759/19, від 08.11.2024 у справі № 340/222/20, від 21.02.2024 у справі № 638/14165/21, від 11.07.2023 у справі № 334/6363/21 та від 15.06.2021 у справі № 761/23325/17.

Водночас суд касаційної інстанції звертає увагу скаржниці, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постанові Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи, а також з іншим змістом позовних вимог.

Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Колегія судів також зауважує, що висновки Верховного Суду щодо оцінки обставин та доказів в іншій справі не є тим висновком, який є обов`язковими для застосування судами попередніх інстанцій у відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України та не ототожнюється з висновками Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Умовою перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 констатувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо оцінки подібності правовідносин на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Тож, суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

У справі № 377/759/19, судами встановлено обставини звільнення працівника (бухгалтера) у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України внаслідок реорганізації державного підприємства шляхом приєднання. Вирішуючи спір, суди виходили з того, що відповідач не виконав обов`язок щодо працевлаштування особи, оскільки не запропонував їй усі наявні вакантні посади на підприємстві-правонаступнику, які з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення. При цьому встановлено, що позивач працювала на державному підприємстві, проте на неї поширювалися загальні норми трудового законодавства, вона не перебувала у статусі державного службовця, а її діяльність не була пов`язана з виконанням функцій держави у розумінні Закону України «Про державну службу».

У справі № 638/14165/21, судами встановлено обставини звільнення працівника (керівника Управління безпеки АТ КБ «ПриватБанк») у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України внаслідок ліквідації підрозділів та реорганізації структури банку. Вирішуючи спір, суди виходили з того, що роботодавець не дотримався вимог частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки пропозиція працівнику ознайомитися з вакансіями через інтернет-ресурс банку або участь у конкурсному відборі на загальних засадах не є належним виконанням обов`язку з працевлаштування. Позивач здійснював трудову діяльність у банківській установі на підставі трудового договору, позаяк не мав статусу державного службовця.

У справі № 591/3054/16-а, судами встановлено обставини звільнення керівника управління органу місцевого самоврядування у зв`язку з ліквідацією департаменту (пункт 1 статті 40 КЗпП України). Суди дійшли висновку, що фактично відбулася реорганізація, а не ліквідація, оскільки функції органу були передані новоствореним структурам. Звільнення визнано незаконним через порушення процедури, а саме позивача попереджено з недотриманням двомісячного строку, а пропозиція вакансій була неперсоналізованою та виходила від неповноважної особи. Попри те, що позивач проходив державну службу, предметом спору була правомірність дій органу під час повної ліквідації установи.

У справі № 340/222/20, судами встановлено обставини звільнення державного службовця у зв`язку з реорганізацією територіальних органів юстиції (пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону «Про державну службу»). Суди визнали звільнення незаконним, оскільки роботодавець не запропонував позивачу вакантні посади, які з`явилися в новоствореному міжрегіональному управлінні з моменту попередження до дня звільнення.

Щодо постанови у справі № 761/23325/17, судами встановлено обставини звільнення директора Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України у зв`язку з реорганізацією установи шляхом приєднання до новоствореної державної установи (пункт 1 статті 40 КЗпП України). Суд визнав звільнення незаконним, оскільки при фактичному правонаступництві функцій та прав припиненої юридичної особи відповідач не запропонував позивачу жодної вакантної посади в новоствореній установі.

Враховуючи викладене, висновки у зазначених справах зроблені за різних фактичних обставин та правового регулювання, а тому правовідносини у цих справах та справі № 140/1697/25 не є подібними.

Суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позовних вимог вказали, що прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у Пенсійному фонді чи його територіальних управліннях.

Як слідує зі змісту оскаржуваних рішень, суд апеляційної погодився з висновками суду першої інстанції, та зазначив, що матеріалами справи встановлено, що позивачкою 17.01.2023 було отримано попередження про наступне звільнення №134-29 під власноручний підпис.

Суд першої та апеляційної інстанції зауважили, що ОСОБА_1 не подала до ГУ ПФУ у Волинській області заяву та необхідні документи для вирішення питання про призначення його на вакантні посади.

Поряд із цим, що чинним законодавством України не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія загальних норм трудового права, на посаду державної служби, на яку поширюється дія спеціальних норм права, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, ГУ ПФУ у Волинській області були виконані вимоги статей 40, 49-2 КЗпП України, а тому не знайшли підстав для задоволення позову.

Суд зазначає, що формальне посилання на постанови Верховного Суду (цитування окремих абзаців зазначених постанов) не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки скаржницею не обґрунтовано подібності правовідносин у справах, на які він посилається.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржниця у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваних рішень за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, то слід зазначити, що скаржником не зазначено ані норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами попередніх інстанцій, ані висновоку щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом.

Поряд із цим необхідно врахувати, що згідно з ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07.03.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Скаржниця зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункти «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України).

Приймаючи до уваги, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та те, що справа має виняткове значення для учасника справи, обґрунтовувалося касатором у взаємозв`язку з доводами щодо неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оцінку яким Судом надано вище, то Суд доходить висновку, що і підстави касаційного оскарження за пунктами «а», «в» частини п`ятої статті 328 КАС України також є необґрунтованими.

Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з установленими судами обставинами цієї адміністративної справи не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у підпунктах «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Доводи скаржника в касаційній скарзі зводяться до встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судом першої та апеляційної інстанції, та/або переоцінювати їх.

Завдання Верховного Суду є не тільки і навіть не стільки вирішення конкретного спору. Суд повинен у передбачений процесуальним законом спосіб (шляхом розгляду конкретного спору та перевірки окремого процесуального судового рішення) витлумачити, як правильно застосувати норму матеріального права, що була не однаково застосована судами з тією метою, щоб надалі спрямовувати судову практику в єдино правильне русло.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Крім того, згідно з частинами першою-третьою статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Одночасно з касаційною скаргою скаржник порушує питання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що повний текст оскаржуваної постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2026 у справі № 140/1697/25 був складений 23.01.2026, проте копію вказаного судового рішення було направлено ОСОБА_2 до підсистеми «Електронний суд» лише 26.01.2026 о 23:44. Скаржниця зазначила, що з урахуванням дати фактичного отримання судового рішення, касаційна скарга, сформована в системі «Електронний суд» 25.02.2026, подана в межах строку, визначеного законом.

Вирішуючи клопотання скаржниці про поновлення строку на касаційне оскарження суд виходить з наступного.

Згідно з частини першої статті 329 КАС України Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На обґрунтування клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження скаржницею додано документ «Картку руху документу» щодо справи № 140/1697/25. Як слідує із вказаного документа, вбачається, що постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2026 була доставлена в електронний кабінет ОСОБА_2 26.01.2026 о 23:44.

Разом із цим, при визначенні дати вручення судового рішення суд враховує положення пункту 2 частини шостої статті 251 КАС України щодо дня отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Згідно з абзацом першим частини шостої статті 251 КАС України, якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Оскільки копію оскаржуваної постанови було направлено до електронного кабінету ОСОБА_2 26.01.2026 о 23:44 (тобто після 17:00), відповідно до вимог закону вона вважається врученою у наступний робочий день - 27.01.2026

Розглянувши клопотання скаржниці про поновлення строку на касаційне оскарження, колегія суддів дійшла висновку про поважність причин такого пропуску та наявність підстав для його поновлення.

Згідно із частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржниці строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції шляхом надання до суду касаційної інстанції касаційну скаргу у новій редакції із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, обґрунтовуванням наявності у цій справі винятків, передбачених пунктами «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.

На підставі викладеного, керуючись частиною 4 статті 330, статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Визнати поважними підстави пропуску ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Тобота Юлія Сергіївна, строку на касаційне оскарження рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2026 року у справі № 140/1697/25, поновити пропущений з поважних причин процесуальний строк.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Тобота Юлія Сергіївна, на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії - залишити без руху.

Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Недоліки необхідно усунути шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду:

1) касаційну скаргу у новій редакції із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, обґрунтовуванням наявності у цій справі винятків, передбачених пунктами «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.

Роз`яснити скаржнику, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині невиконання вимог статті 330 КАС України касаційна скарга буде повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько

І.В. Желєзний

С.А. Уханенко ,

Судді Верховного Суду