Справа № 420/18423/24
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2026-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/18423/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Голуб В.А. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року (суддя Хом`якова В.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 30.01.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

13.06.2025 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 21.03.2024 року про звільнення з військової служби за пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 за пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

На думку апелянта, позивач має право на звільнення в запас за сімейними обставинами згідно пп. "г", п. 2, ч. 4, ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", оскільки його батько - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом третьої групи та він потребує постійного догляду.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого офіцера відділу планування забезпечення військовим майном мобілізаційного розгортання та розробки табелів до штатів управління логістики штабу військової частини.

21.03.2024 ОСОБА_1 звернувся з рапортом до начальника логістики штабу військової частини НОМЕР_1 , в якому просив звільнити в запас за сімейними обставинами, а саме пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з необхідністю постійного догляду за батьком ОСОБА_2 , 1956 року народження, інвалідом 3-ї групи.

До рапорту позивач додав копії підтверджуючих документів:

- довідки до акту огляду МСЕК серії КИО-1 №0431589,

- паспорту та пенсійного посвідчення його батька ОСОБА_2 ,

- свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 ,

- витягу з рішення виконавчого комітету Богуславської міської ради від 21.02.2024 №42/2 щодо реєстрації ОСОБА_1 помічником дієздатної особи гр. ОСОБА_2 ,

- посвідчення помічника дієздатної фізичної особи №131 на ім`я ОСОБА_1 ,

- довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої ОСОБА_2 комунальним підприємством Богуславської міської ради "БОГУСЛАВБЛАГОУСТРІЙ",

- акту обстеження житлово-побутових умов проживання.

Згідно з довідкою до Акту МСЕК серії КИО-1 №0431589 від 09.10.2014 року, ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи довічно.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Богуславської міської ради, позивач зареєстрований помічником дієздатної особи ОСОБА_2

21.03.2024 зазначений рапорт отримано т.в.о. начальника управління логістики штабу військової частини НОМЕР_1 , розглянутий останнім, про що свідчить резолюція на рапорті за підписом тимчасово виконуючого обов`язки начальника управління логістики штабу військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 .

11.04.2024 ОСОБА_1 відправив рапорт засобами спецзв`язку на адресу начальника управління логістики штабу військової частини НОМЕР_1 , відправлення вручене 23.04.2024.

Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 стверджує, що його рапорти про звільнення не були розглянуті та на них не надані відповіді.

Заперечуючи проти позову, військова частина зазначила, що за результатами перевірки матеріалів щодо звільнення з військової служби в запас підполковника ОСОБА_1 , був наданий юридичний висновок від 04.06.2024 про те, що подані документи не вказують на наявність підстав для звільнення підполковника ОСОБА_1 з військової служби в запас за підпунктом "г" пункту третього частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з огляду на необхідність здійснення ним постійного догляду за батьком ОСОБА_2 (який є інвалідом третьої групи, а також за наявності у нього іншого члена сім`ї першого ступеня спорідненості). Зазначений юридичний висновок з відповідними роз`ясненнями щодо відсутності підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби з зазначених ним підстав та з урахуванням поданих документів, 13.06.2024 був вручений підполковнику ОСОБА_1 разом з пакетом поданих ним документів, про що свідчить особистий підпис позивача.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність законних підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі пп "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон від 25.03.1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон №2232-XII).

Згідно із частиною першою статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

На підставі частини другої цієї статті проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.

За змістом частини четвертої вказаної статті порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 3 Закону №2232-XII визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє до тепер.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно із пунктом 12 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009 (далі - Положення №1115/2009), встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців з державою, зокрема включення їх до списків особового складу органів Держприкордонслужби або виключення з таких списків, присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військових званнях, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо, оформлюється письмовими наказами на підставі документів, види та форма яких установлюються наказом Міністерства внутрішніх справ України.

За змістом пункту 13 Положення №1115/2009 право видавати накази по особовому складу мають Голова Державної прикордонної служби України та згідно з визначеними ним повноваженнями посадові особи з числа його заступників, керівник розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, начальники (командири) регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, ректор вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби, начальники навчальних центрів, науково-дослідних установ та органів забезпечення, які утримуються на окремих штатах і за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище (далі - начальники).

На підставі пункту 288 Положення №1115/2009 у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.

Пунктом 279 Положення №1115/2009 визначено, що військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.

Разом з цим, з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації військовослужбовці Держприкордонслужби звільненню не підлягають, крім випадків, визначених статтею 26 Закону №2232-XII, а строк військової служби (дія контракту) продовжуються на строки, визначені статтею 23 Закону №2232-XII. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення військовослужбовців у відставку у зв`язку із визнанням їх за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та наказів про звільнення військовослужбовців в запас на підставах, визначених статтею 26 Закону №2232-XII.

Таким чином, з моменту 24 лютого 2022 року (Укази Президента України №64/2022 та №69/2022) військовослужбовці Держприкордонслужби звільненню не підлягають, крім випадків, визначених статтею 26 Закону №2232-XII.

За змістом підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Висновки щодо застосування норм права, відповідно до яких необхідність постійного догляду повинна бути підтверджена відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, викладено у постановах Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №120/1909/23 та від 13.06.2024 у справі №520/21316/23.

Верховний Суд у наведених постановах констатував, що підпункт "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою, або висновок МСЕК, або ЛКК закладу охорони здоров`я.

Аналізуючи повноваження МСЕК та ЛКК, Верховний Суд дійшов висновку, що МСЕК визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності, а ЛКК може визначати потребу щодо інших осіб, які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійного стороннього догляду (форма бланку залежить від виду захворювання).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, на підтвердження необхідності постійного догляду за батьком ОСОБА_2 , якій є інвалідом 3-ї групи, надав довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією сер.КИО-1 №0431589, у якій вказано, що ОСОБА_2 протипоказана робота зі значним фізичним навантаженням; може працювати в своїй професії неповний робочий день.

Ураховуючи, що у довідці не вказано, що батько позивача потребує постійного стороннього догляду, що є однією із умов для звільнення із військової служби, на підставі ст. 26 ч. 4 п. 2 підпункт "г" Закону "Про військовий обов`язок та військову службу", колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог.

Адже в даному випадку позивачем не доведено належними доказами наявності підстави для звільнення його з військової служби на підставі пп "г" п. 2 ч.4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя В.А. Голуб

Суддя Ю.В.Осіпов