Справа № 520/31858/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 р.Справа № 520/31858/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Григоров Д.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/31858/25

за позовом ОСОБА_1

до Дніпропетровської обласної державної адміністрації

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , заявник) звернувся до суду з адміністративним позовом до Дніпропетровської військової державної адміністрації (далі відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної військової адміністрації, яка полягають у не розгляді зверненні (скарги) ОСОБА_1 від 02.07.2025р. УМ-19007676, відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про звернення громадян» в термін передбачений ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян»;

- зобов`язати Дніпропетровську обласну військову адміністрацію розглянути скаргу ОСОБА_1 від 02.07.2025р. УМ-19007676, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про звернення громадян».

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28 січня 2026 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської військової державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії на підставі п.8 ч.1 ст. 238 КАС України.

30 січня 2026 року представником позивача подано до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій заявник просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року в задоволенні заяви представника позивача - адвоката Уманця А.І. про ухвалення додаткового судового рішення відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить суд скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року по справі №520/31858/25 та ухвалити судове рішення про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки при вирішенні цього питання неправильно застосував норми процесуального права. Зазначає, що у разі закриття провадження на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України суд зобов`язаний вирішити питання про розподіл судових витрат, а витрати на правничу допомогу, відповідно до статей 132, 134, 139 КАС України, підлягають розподілу між сторонами. На думку апелянта, за відсутності спеціального алгоритму розподілу витрат у такому випадку суд повинен був керуватися частиною восьмою статті 139 КАС України та принципом, за яким судові витрати покладаються на сторону, з вини якої виник спір. Наголошує, що саме дії відповідача зумовили необхідність звернення до суду, а подальше самостійне виправлення порушення після подання позову не звільняє його від обов`язку компенсувати понесені позивачем витрати на правничу допомогу. Наведена позиція відповідає правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 09.12.2020 у справі №1.380.2019.001303, від 27.04.2023 у справі №260/3162/22, від 05.03.2025 у справі №160/17422/23 та від 13.11.2024 у справі №120/18952/23, в яких викладено підхід про можливість покладення таких витрат на відповідача, якщо саме його поведінка спричинила виникнення спору та звернення особи до суду.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні клопотання представника позивача про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що у разі закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України процесуальний закон не містить чіткого алгоритму розподілу судових витрат, у зв`язку з чим застосуванню підлягають положення частини восьмої статті 139 КАС України. При цьому суд зазначив, що у такому випадку судові витрати покладаються на сторону, з вини якої вони виникли. Оскільки, на думку суду першої інстанції, відповідач самостійно визнав помилку та усунув порушення, чим відновив права позивача без необхідності подальшого розгляду справи по суті, підстав для покладення на нього обов`язку відшкодовувати витрати на правничу допомогу суд не вбачив, у зв`язку з чим дійшов висновку про залишення понесених позивачем витрат за ним.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Статтею 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

У свою чергу, підстави для закриття судом провадження у справі регламентовано статтею 238 КАС України, зокрема, суд закриває провадження у справі:

- якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом (пункт 2);

- щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення (пункт 8).

Частиною другою статті 238 КАС України визначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Зі змісту статті 139 КАС України, яка встановлює загальні правила розподілу судових витрат, не вбачається визначення порядку розподілу судових витрат у випадку закриття провадження на підставі пункту 8 частини першої статті 238

Разом з тим, частина восьма статті 139 КАС України передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до статті 140 КАС України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються із позивача, крім випадків, коли позивач звільнений від сплати судових витрат. Однак якщо позивач відмовився від позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання позовної заяви, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача.

У постановах від 09.12.2020 у справі №1.380.2019.001303, від 27.04.2023 у справі № 260/3162/22, від 05.03.2025 у справі № 160/17422/23 та від 07.08.2025 у справі №520/25012/24 Верховний Суд зазначив, що положення частини другої статті 134 КАС України зобов`язують суд за результатами розгляду справи (у тому числі коли він закінчується закриттям провадження) провести розподіл витрат на правничу допомогу адвоката разом з іншими судовими витратами. Отже, ця норма відсилає до загального порядку розподілу судових витрат, що визначений статтею 139 КАС України. Проте указана норма не передбачає алгоритму розподілу судових витрат у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України.

Отже, за відсутності чіткого правового регулювання процесуальним законом розподілу судових витрат саме у спірному випадку, суд має керуватися принципом, за яким судові витрати несе та із сторін, з вини якої такі витрати виникли.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.08.2025 по справі № 580/532/25 та від 03.02.2026 по справі № 751/4667/24.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою звернення позивача до суду стало неналежне виконання відповідачем вимог Закону України «Про звернення громадян», а саме нерозгляд звернення позивача від 02.07.2025 № УМ-19007676 уповноваженою особою у строки та порядку, визначені законодавством. Саме у зв`язку з наданням відповіді на зазначене звернення неуповноваженою посадовою особою (начальником управління транспорту Дніпропетровської обласної військової адміністрації), позивач вважав своє звернення фактично нерозглянутим, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, лише після подання позовної заяви до суду відповідачем було виправлено допущене порушення та надано позивачу відповідь за підписом в.о. голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації начальника обласної військової адміністрації листом від 27.01.2026 №528/0/526-26, який було направлено позивачу 28.01.2026.

Отже, саме бездіяльність відповідача щодо належного та своєчасного розгляду звернення позивача стала причиною виникнення спору та зумовила необхідність звернення позивача до суду за захистом своїх прав.

За таких обставин колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем у зв`язку із зверненням до суду, виникли з вини відповідача, оскільки саме його неналежні дії та подальше виправлення порушення лише після подання позову зумовили виникнення судового спору.

Відтак, у даному випадку наявні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, оскільки такі витрати були понесені саме у зв`язку з необхідністю судового захисту, спричиненою неналежним виконанням відповідачем покладених на нього законом обов`язків.

У зв`язку з чим, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу є помилковим, оскільки не відповідає наведеним вище положенням процесуального закону та правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування частини восьмої статті 139 КАС України у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України.

Посилання суду першої інстанції на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 09.12.2020 у справі №1.380.2019.001303, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки останні зроблені за інших фактичних обставин справи та не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у цій справі.

Так, у справі №1.380.2019.001303 Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для покладення судових витрат на відповідача з огляду на те, що допущене порушення було усунуте суб`єктом владних повноважень у порядку адміністративного оскарження, що фактично нівелювало правові наслідки оскаржуваних дій та не свідчило про наявність підстав вважати, що саме відповідач дав привід для виникнення спору у суді.

Натомість у даній справі спір виник саме внаслідок неналежного виконання відповідачем покладених на нього законом обов`язків щодо розгляду звернення позивача у порядку та строки, визначені Законом України «Про звернення громадян». При цьому порушення було усунуто відповідачем лише після звернення позивача до суду з відповідним позовом, що і стало підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України.

За таких обставин наведені судом першої інстанції правові висновки Верховного Суду не можуть бути підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу у цій справі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Відмовляючи у задоволенні такої заяви, суд першої інстанції неправильно застосував положення частини восьмої статті 139 КАС України та не врахував, що саме неналежні дії відповідача щодо розгляду звернення позивача зумовили виникнення спору та необхідність звернення до суду.

Надаючи оцінку заявленим представником позивача вимогам щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-5 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 9 ст. 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Колегія суддів зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З аналізу статті 134 КАС України, випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Так, на підтвердження понесених витрат в суді першої інстанції позивачем до матеріалів справи додано копії договору про надання правничої допомоги від 25.11.2025, додаткової угоди № 1 від 15.01.2026 до договору про надання правничої допомоги від 25.11.2025, акт прийому-передачі наданих послуг від 29.01.2026, ордер на надання правничої допомоги.

Дослідивши вказані документи, колегією суддів встановлено, що між ОСОБА_1 та адвокатом Уманцем А.І. укладено договір б/н про надання правничої допомоги від 25.11.2025, за умовами якого адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво та надати інші види правової допомоги другій стороні (Клієнту) на умовах і в порядку, що визначені Договором, а Клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар за надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 1.1 договору).

За надання правничої допомоги Клієнт зобов`язується виплатити Адвокату гонорар, який розраховується Адвокатом в залежності від обсягу наданої правничої допомоги та витраченого часу. Вартість однієї години для розрахунку розміру гонорару згідно з умовами договору визначається додатковою угодою. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до договору, який набуває чинності з дня його підписання сторонами (п. 3.1 Договору).

За умовами пункту 1.1 додаткової угоди № 1 від 15.01.2026 сторони погодили пункту 1.1 Розділу І Договору викласти в наступній редакції: адвокат зобов`язується надати клієнту всі види правничої допомоги, в тому числі, але не виключно у адміністративній справі № 520/31858/25, а клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар за надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору на умовах і в порядку, що визначені Договором.

Пункт 3.1 Договору викласти в наступній редакції: За надання правничої допомоги у адміністративній справі № 520/31858/25 клієнт незалежно від результату виконання доручення зобов`язується виплатити адвокату гонорар, фіксований розмір якого становить 5000,00 грн в строки та в порядку, визначені в п. 3.2 Договору.

Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг від 29.01.2026 адвокатом надано позивачу наступні послуги: представництво інтересів Уманця І.Л. у справі № 520/31858/25 в Харківському окружному адміністративному суді, в тому числі надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань стосовно наданого відповідачем відзиву, складання процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав Клієнта.

Вартість вказаних послуг становить 5000 грн.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зі змісту норм частини 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, відповідач, заперечуючи проти заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу (5000 грн) посилався на його неспівмірність зі складністю справи, обсягом виконаних робіт та фактично затраченим на їх виконання часом.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, колегія суддів, зазначає наступне.

Так, матеріалами справи підтверджено, що представником позивача складено позовну заяву та відповідь на відзив.

Дослідивши зміст та обсяг зазначених документів, колегія суддів встановила, що вони переважно складаються з цитування положень Закону України «Про звернення громадян», містять незначний за об`ємом виклад фактичних обставин справи та є невеликими за обсягом (позовна заява 2 аркуші, відповідь на відзив 3 аркуші). Водночас зміст відповіді на відзив у значній мірі дублює зміст позовної заяви, за винятком додаткового посилання на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що складення позовної заяви та відповіді на відзив не вимагало великого обсягу аналітичної й технічної роботи та витраченого часу, вважає, тому співмірним розміром правової допомоги в цій частині буде 1000 грн.

З огляду на викладене, враховуючи обсяг складених адвокатом процесуальних документів, їх змістовне наповнення, а також відсутність істотних відмінностей між такими документами, колегія суддів дійшла висновку, що складення позовної заяви та відповіді на відзив не вимагало значного обсягу аналітичної та технічної роботи і витраченого часу. Відтак, обґрунтованим розміром витрат на правничу допомогу в цій частині є сума 1000 грн.

З приводу розміру витрат за надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань стосовно наданого відповідачем відзиву, слід зазначити, що такі витрати не можуть вважатися окремими послугами з правничої допомоги від наведених вище та поглинаються послугами з підготовки та подання позовної заяви та відповіді на відзив, яким судом надано оцінку вище.

У зв`язку з чим, відсутні підстави для окремого відшкодування витрат на правничу допомогу в цій частині.

Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), колегія суддів вважає обґрунтованою і співмірною, пропорційною сумою судових витрат на правничу допомогу є 1000 грн.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача адвоката Уманця Андрія Ігоровича про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до підпунктів 1, 3 частини 1 статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.

З урахуванням викладеного, враховуючи неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року по справі № 520/31858/25 слід скасувати та ухвалити постанову про часткове задоволення заяви представника позивача адвоката Уманця А.І. про ухвалення додаткового судового рішення щодо витрат на правничу допомогу, стягнувши за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача такі витрати у розмірі 1000 грн.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 по справі № 520/31858/25 скасувати.

Ухвалити постанову, якою заяву представника позивача - адвоката Уманця Андрія Ігоровича про ухвалення додаткового судового рішення задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпропетровської обласної військової адміністрації (49101, м. Дніпро, пр. Олександра Поля, 1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

В іншій частині в задоволенні заяви представника позивача - адвоката Уманця Андрія Ігоровича про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 18.03.2026 року