Справа № 420/43174/25
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 березня 2026 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши у порядку письмового провадження питання про закриття провадження у справі за адміністративним позовом заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси (вул. Артура Савельєва, буд. 6, м. Одеса, 65062, код ЄДРПОУ ) в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної (військової) адміністрації (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю Карнавал-Юг (вул. Гоголя, 23, м. Одеса, 65082, ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Департамент міжнародного співробітництва, культури та маркетингу Одеської міської ради (вул. Європейська, 14, м. Одеса, 65026, ) про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної (військової) адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю Карнавал-Юг, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Департамент міжнародного співробітництва, культури та маркетингу Одеської міської ради в якому позивач просить: визнати протиправною бездіяльність Товариства з обмеженою відповідальністю Карнавал-Юг (), яка полягає у незабезпеченні утримання в належному санітарному, технічному стані частини будівлі - пам`ятки архітектури та містобудування, історії місцевого значення за адресою: м. Одеса, вул. Гоголя, 23 Будинок Вассаля (арх. Бернардацці О.Й., ІІ пол. ХІХ ст.; 1893 р) охоронний № 184-Од, щодо якої між Управлінням охорони об`єктів культурної спадщини обласної державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю Карнавал-Юг укладено охоронний договір № 18- 11/О-2011 від 17.01.2012, та яка належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю Карнавал-Юг; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю Карнавал-Юг () привести до належного санітарного і технічного стану частину будівлі-пам`ятки архітектури та містобудування, історії місцевого значення за адресою: м. Одеса, вул. Гоголя, 23 Будинок Вассаля (арх. Бернардацці О.Й., ІІ пол. ХІХ ст.; 1893 р) охоронний № 184-Од, щодо якої між Управлінням охорони об`єктів культурної спадщини обласної державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю Карнавал-Юг укладено охоронний договір № 18-11/О-2011 від 17.01.2012, та яка належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю Карнавал-Юг, шляхом проведення відповідних ремонтних та реставраційних робіт.

Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), відповідно ст. 262 КАС України.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в яких зазначив, що у Департаменту культури відсутнє право на звернення до суду з таким позовом, який було подано у справі, яка розглядається, то таке право відсутнє й у прокурора, який діє в інтересах держави в особі вказаного органу. Тобто цей спір у наявному суб`єктному складі не може бути вирішено судом будь-якої юрисдикції. Керуючись наведеним є підстави для висновку про закриття провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Представник позивача надав відповідь на відзив в якій зазначив, що Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної (військової) адміністрації є належним позивачем у спірних правовідносинах, а інтереси держави в даному випадку підлягають захисту в обраний прокуратурою спосіб, який призведе до реального захисту пам`ятки, дозволить зупинити її подальше руйнування та забезпечить відновлення автентичного вигляду об`єкта.

Положення статті 19 Конституції України встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Відповідно до пункту 1 частини статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Як встановлено судом, то обґрунтовуючи наявність передумов для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України відповідач зазначає, що у Департаменту культури відсутнє право на звернення до суду з таким позовом.

Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Статтею 53 КАС України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Предметом розгляду у даній справі є зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю Карнавал-Юг () привести до належного санітарного і технічного стану частину будівлі-пам`ятки архітектури та містобудування, історії місцевого значення за адресою: м. Одеса, вул. Гоголя, 23 Будинок Вассаля (арх. Бернардацці О.Й., ІІ пол. ХІХ ст.; 1893 р) охоронний № 184-Од, щодо якої між Управлінням охорони об`єктів культурної спадщини обласної державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю Карнавал-Юг укладено охоронний договір № 18-11/О-2011 від 17.01.2012, та яка належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю Карнавал-Юг, шляхом проведення відповідних ремонтних та реставраційних робіт.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, Будівля за адресою: м. Одеса, вул. Гоголя, 23 Будинок Вассаля (арх. Бернардацці О.Й., ІІ пол. ХІХ ст.; 1893 р) охоронний № 184-Од є будівлею-пам`яткою архітектури та містобудування, історії місцевого значення щодо якої між Управлінням охорони об`єктів культурної спадщини обласної державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю Карнавал-Юг укладено охоронний договір № 18-11/О-2011 від 17.01.2012.

Рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів № 652 від 25.12.1984 об`єкт прийнято під охорону держави як пам`ятку історії місцевого значення, рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів № 480 від 15.08.1985 як пам`ятку архітектури місцевого значення.

Наказом МКТ № 728/0/16-08 від 20.06.2008, об`єкт занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за охоронним номером 184-Од як пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення.

Як зазначає позивач у позовній заяві між Управлінням охорони об`єктів культурної спадщини обласної державної адміністрації (тепер - Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної (військової) адміністрації) та ТОВ «Карнавал-Юг» укладено охоронний договір № 18- 11/О- 2011 від 17.01.2012 щодо охорони нежитлових приміщень горища, загальною площею 368,1 кв.м, нежитлових приміщень горища, загальною площею 369,5 кв. м, житлових приміщень квартири АДРЕСА_1 229,6 кв. м, житлових приміщень кв. № 2 «Б», загальною площею 115,5 кв. м, житлових приміщень квартири № 2, загальною площею 27, 2 кв. м, житлових приміщень кв. № 8, загальною площею 73,5 кв. м, житлових приміщень квартири № 9, загальною площею 47,4 кв. м, житлових приміщень квартири № 22 «А», загальною площею 18, 5 кв. м, житлових приміщень кв. № 11 «А», загальною площею 50,1 кв. м, житлових приміщень кв. № 11, загальною площею 25,1 кв. м, нежитлових підвальних приміщень, загальною площею 167,2 кв. м, житлових приміщень кв. № 16, загальною площею 36, 2 кв. м, нежитлових приміщень підвалу № 801, загальною площею, 59,9 кв.м, житлових приміщень кв. № 1, загальною площею 199 кв. м, житлових приміщень кв. № 12, загальною площею 278, 5 кв. м, житлових приміщень кв. № 2, загальною площею 207,5 кв. м у будівлі-пам`ятці по вул. Гоголя, 23 в м. Одесі. Охоронним договором (п. п. 6, 10-12) встановлено, що власник зобов`язується: - утримувати частину пам`ятки в належному санітарному, протипожежному і технічному стані; -негайно повідомляти орган охорони про будь-яке руйнування, пошкодження, аварію чи іншу обставину, що заподіяла шкоду пам`ятці, і своєчасно вживати заходів для приведення пам`ятки в належний стан; - своєчасно проводити поточний та капітальний ремонт пам`ятки і роботи з упорядження території пам`ятки. Виконувати реставраційні, ремонтні та інші роботи в терміни, передбачені п. 13 договору, а у разі потреби в терміни, визначені окремим розпорядженням органу охорони; - проводити реставраційні, ремонтні, та інші роботи відповідно до науковопроєктної документації, затвердженої в установленому порядку, за письмовим дозволом органу охорони. Копії матеріалів про проведення обміру та дослідження пам`ятки, а також науково-проєктну документацію безоплатно передавати органу охорони в 10-денний термін після її затвердження. Проте, зважаючи на те, що ТОВ «Карнавал-Юг» набував право власності на приміщення у вищезазначеній пам`ятці протягом 2006-2009 років, отже об`єкт перебуває у власності останнього близько 19 років, за цей період стан будівлі-пам`ятки по вул. Гоголя, 23 в м. Одесі поступово погіршувався, що підтверджується актами обстежень, фотофіксацією, а також розпорядженнями органу охорони.

З огляду на вказане, прокурор вважає, що бездіяльність ТОВ «Карнавал-Юг», а саме не проведення реставраційних робіт щодо частини пам`ятки архітектури та містобудування, історії місцевого значення за адресою: м. Одеса, вул. Гоголя, 23 з кожним роком погіршує її стан через дію природних чинників, призводить до збільшення як обсягу робіт, так і їх загальної вартості, а також може спричинити повне руйнування та неможливість відновлення пам`ятки, що наразі перебуває у незадовільному стані.

Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках (пункт третій частини першої статті 131-1 Конституції України).

Частина третя статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) визначає виключні випадки такого представництва прокурором інтересів держави в суді:

- у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Прокурор, відповідно до частин третьої та четвертої статті 53 КАС України, звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Тобто прокурор може представляти інтереси держави в адміністративній справі, якщо компетентний орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист цих інтересів, а також у разі відсутності такого органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. При цьому бездіяльність не обмежується лише незверненням до суду - вона включає також невжиття будь-яких інших належних заходів для усунення порушення, відновлення порушених прав чи запобігання настанню негативних наслідків.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII та частини четвертої статті 53 КАС України, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

У такому разі прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Дана правова позиція висловлена Верховним Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 18 грудня 2025 року по справі № 160/4161/24.

Так, в межах даної справи, обґрунтовуючи підстави представництво інтересів держави в особі позивача Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної (військової) адміністрації, як орган, уповноважений на здійснення функцій держави у даних правовідносинах, проте не вчинив жодних заходів, направлених на захист інтересів держави задля збереження наведеної пам`ятки культурної спадщини.

Конституція України у статті 54 проголошує, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

У преамбулі Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року (далі - Конвенція 1972 року), ратифікована Указом Президії Верховної Ради УРСР від 04 жовтня 1988 року № 6673-XI, звернуто увагу на те, що пошкодження або зникнення будь-яких зразків культурної цінності чи природного середовища є згубним збідненням надбання всіх народів світу.

Кожна держава - сторона цієї Конвенції визнає, що зобов`язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культурної і природної спадщини, що зазначена у статтях 1 і 2, яка перебуває на її території, покладається насамперед на неї. З цією метою вона прагне діяти як власними зусиллями, максимально використовуючи наявні ресурси, так і, за необхідності, використовувати міжнародну допомогу і співробітництво, якими вона може користуватися, зокрема, у фінансовому, художньому, науковому й технічному відношеннях.

У преамбулі Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи від 03 жовтня 1985 року (далі - Конвенція 1985 року), ратифікованої Законом України від 20 вересня 2006 року № 165-V «Про ратифікацію Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи», визначено, що архітектурна спадщина найяскравіше віддзеркалює багатство та розмаїття культурної спадщини Європи, є безцінним свідком нашого минулого і спільним надбанням всіх європейців.

Архітектурна спадщина включає, зокрема, усі будівлі та споруди, що мають непересічне історичне, археологічне, мистецьке, наукове, соціальне або технічне значення, включаючи усі особливості їхнього технічного виконання та оздоблення (стаття 1 Конвенції 1985 року).

Для підтримки культурної спадщини, відповідно до статті 9 Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства, ратифікованої Законом від 19 вересня 2013 року № 581-VII, Україна зобов`язується:

a) заохочувати повагу до цілісності культурної спадщини шляхом забезпечення того, щоб у рішеннях про зміни враховувалося розуміння пов`язаних із цим культурних цінностей;

b) розробляти й просувати принципи сталого управління, а також заохочувати утримання;

c) забезпечувати, щоб у всіх загальних технічних регламентах ураховувалися особливі вимоги до збереження культурної спадщини;

d) сприяти використанню матеріалів, методів і навичок, які ґрунтуються на традиціях, а також досліджувати можливості їхнього застосування в сучасних умовах;

e) сприяти високій якості роботи через системи професійної кваліфікації та акредитації окремих осіб, підприємств та установ.

Стаття 1 Закону № 1805-III визначає культурну спадщину як сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини.

Охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини (абзац сьомий частини першої статті 1 Закону № 1805-III).

Державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України та спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини, до яких належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради (частина перша статті 3 Закону № 1805-III).

Щодо пам`яток національного значення, відповідальність за їх збереження покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини (стаття 5 Закону № 1805-III).

Для пам`яток місцевого значення відповідальність і контроль за збереженням здійснюють органи охорони культурної спадщини Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а також виконавчі органи сільських, селищних, міських рад (стаття 6 Закону № 1805-III).

Усі власники пам`яток, відповідно до частини першої статті 23 Закону № 1805-III, зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.

Власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1805-III.

Охоронні договори укладаються на пам`ятки культурної спадщини національного, місцевого значення, а також на щойно виявлені об`єкти культурної спадщини чи їх частини з урахуванням особливостей, передбачених Порядком № 1768.

В охоронному договорі зазначаються особливості режиму використання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини (пункт 5 Порядку № 1768 у редакції, чинній до 06 червня 2024 року).

Відповідно до пункту 16 частини першої статті 4 КАС України адміністративний договір - спільний правовий акт суб`єктів владних повноважень або правовий акт за участю суб`єкта владних повноважень та іншої особи, що ґрунтується на їх волеузгодженні, має форму договору, угоди, протоколу, меморандуму тощо, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері і укладається на підставі закону.

Частина перша статті 19 КАС України встановлює перелік категорій адміністративних справ, які підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Зокрема, пункт 4 цієї норми передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, у тому числі спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів.

Охоронний договір є адміністративним договором у розумінні пункту 4 частини першої статті 19 КАС України, оскільки регулює відносини між суб`єктом владних повноважень (органом охорони) та іншою особою (власником або користувачем), має форму договору, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері (реалізація державного управління охороною культурної спадщини), укладається на підставі статті 23 Закону № 1805-III.

Укладання такого договору відбувається замість видання індивідуального акта органу охорони культурної спадщини, яким покладається на власника зобов`язання щодо забезпечення збереження пам`ятки культурної спадщини чи її (його) частини.

До охоронних договорів застосовуються насамперед спеціальні норми Закону № 1805-III та підзаконних нормативно-правових актів у сфері охорони культурної спадщини.

Спори, що виникають з приводу укладення, зміни, виконання, припинення або розірвання охоронних договорів, а також спори про визнання їх нечинними, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до пункту 4 частини першої статті 19 КАС України, оскільки такі правовідносини мають публічно-правовий характер і стосуються захисту суспільних інтересів у сфері охорони культурної спадщини, що відповідає завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.

Таку позицію підтвердив Верховний Суд у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 806/1536/18, від 02 вересня 2021 року у справі № 280/3319/20, від 06 грудня 2023 року у справі № 380/4498/20, від 06 серпня 2024 року у справі № 160/17086/23, від 08 травня 2024 року у справі № 240/17530/23, від 20 січня 2025 року у справі № 120/10793/22, від 24 січня 2025 року у справі № 560/5184/24, від 14 лютого 2025 року у справі № 380/9422/21, від 26 лютого 2025 року у справі № 120/2126/24, від 16 вересня 2025 року у справі № 420/8947/24 тощо.

Спір про виконання охоронного договору за своєю суттю передбачає можливість застосування заходів судового примусу до сторони такого договору щодо дотримання взятих на себе зобов`язань.

Отже, відсутність у Законі № 1805-III окремої спеціальної норми не виключає права органу охорони культурної спадщини на звернення до суду з позовом про виконання охоронного договору, оскільки таке право безпосередньо випливає із загальних норм КАС України про юрисдикцію адміністративних судів щодо спорів, пов`язаних з виконанням адміністративних договорів.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1805-III власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.

Стаття 27 Закону № 1805-III регулює забезпечення заходів щодо охорони пам`яток та встановлює (частина перша), що власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління пам`яткою, зобов`язані привести цю пам`ятку до належного стану (змінити вид або спосіб її використання, провести роботи з її консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування).

Тобто власник зобов`язаний вживати заходи для збереження пам`яток, запобігання їх пошкодженню, руйнуванню або знищенню.

Частина друга статті 27 Закону № 1805-III передбачає, що якщо власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, самостійно не здійснюють заходів, передбачених у частині першій цієї статті, то відповідний орган охорони культурної спадщини може зобов`язати їх здійснити ці заходи, видавши відповідне розпорядження.

Частина друга статті 6 Закону № 1805-III встановлює повноваження органів охорони культурної спадщини районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини щодо пам`яток місцевого значення, зокрема:

- забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження (пункт 5);

- організація відповідних охоронних заходів щодо пам`яток місцевого значення та їх територій у разі виникнення загрози їх пошкодження або руйнування внаслідок дії природних факторів чи проведення будь-яких робіт (пункт 8);

- видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на цих пам`ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них (пункт 9);

- організація досліджень об`єктів культурної спадщини, які потребують рятівних робіт (пункт 20);

- застосування фінансових санкцій за порушення цього Закону (пункт 21).

Стаття 30 Закону № 1805-III надає органам охорони культурної спадщини право видавати приписи про заборону будь-якої діяльності юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу пам`ятці або порушує законодавство, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить, що органи охорони культурної спадщини наділені не лише контрольно-наглядовими, а й розпорядчими повноваженнями щодо забезпечення збереження пам`яток. Проте видання приписів є ефективним лише за умови їх добровільного виконання власником. У разі ухилення власника об`єкта культурної спадщини від виконання приписів виникає необхідність у судовому захисті публічного інтересу.

Тобто наявність у органу охорони культурної спадщини повноважень щодо видання приписів та розпоряджень не виключає можливості звернення до суду з позовом про зобов`язання власника пам`ятки виконати обов`язки, передбачені охоронним договором, особливо у випадку, коли припис не виконується або ігнорується власником пам`ятки.

Посилання позивача на статтю 21 Закону № 1805-III як на можливий спосіб судового реагування органу охорони культурної спадщини є помилковим. Зазначена стаття встановлює механізм втручання у право власності на пам`ятку шляхом її примусового викупу у разі грубого порушення режиму використання. Проте зазначене не виключає застосування інших способів захисту, зокрема судового контролю за виконанням охоронного договору.

Такий контроль прямо випливає зі статей 23, 24 Закону № 1805-III та пункту 4 частини першої статті 19 КАС України (постанова Верховного Суду від 18 грудня 2025 року у справі № 160/4161/24).

Відповідно до статті 28 Закону України від 17 березня 2011 року № 3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - Закон № 3166-VI) міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Орган охорони культурної спадщини має особливі повноваження у договірних відносинах: визначає обов`язковий зміст договору, здійснює контроль за його виконанням, може застосовувати заходи примусу до порушників.

Контроль за виконанням охоронних договорів здійснюють органи охорони культурної спадщини відповідно до їх компетенції:

- для пам`яток національного значення - центральний орган, що реалізує політику у сфері охорони культурної спадщини - Міністерство культури та інформаційної політики України (пункт 1 частини другої статті 5 Закону № 1805-III);

- для пам`яток місцевого значення контроль покладається на органи охорони Автономної Республіки Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські державні адміністрації, виконавчі органи місцевих рад (пункт 1 частини першої статті 6 Закону № 1805-III).

Суд вважає, що право органів охорони культурної спадщини на звернення до суду з позовом про зобов`язання власника пам`ятки культурної спадщини виконати зобов`язання за охоронним договором щодо утримання пам`ятки у належному стані слідує з пункту 4 частини першої статті 19 КАС України (юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема що виникають з приводу виконання адміністративних договорів), статті 28 Закону № 3166-VI, статей 5, 6, 24, 27 та 30 Закону № 1805-III.

Щодо посилань представника відповідача на висновки Верховного суду по справі № 420/28679/23, суд зазначає що в даній постанові Верховний Суд сформував висновок щодо застосування частини 3 статті 47 Закону № 1805-III, який зводиться до того, що в органу охорони культурної спадщини або прокурора немає права на звернення до суду з позовом до власника пам`ятки архітектури про зобов`язання відновити пам`ятку у разі її руйнування. Верховний Суд аналізував межі повноважень органів охорони культурної спадщини через призму статті 47 Закону № 1805-III (відновлення пам`ятки або відшкодування шкоди) та статті 21 Закону № 1805-III (викуп пам`ятки).

У справі, що розглядається, спір виник фактично щодо невиконання ТОВ Карнавал-Юг умов охоронного договору щодо незабезпечення утримання в належному санітарному, технічному стані частини будівлі - пам`ятки архітектури та містобудування, історії місцевого значення за адресою: м. Одеса, вул. Гоголя, 23 «Будинок Вассаля» (арх. ОСОБА_1 , ІІ пол. ХІХ ст.; 1893 р) охоронний № 184-Од, щодо якої між Управлінням охорони об`єктів культурної спадщини обласної державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю «Карнавал-Юг» укладено охоронний договір № 18- 11/О-2011 від 17.01.2012, та яка належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Карнавал-Юг», що регулюється статтями 24 та 27 Закону № 1805-III.

Зокрема, у постанові від 06 серпня 2024 року у справі № 160/17086/23 Верховний Суд підтвердив, що орган охорони культурної спадщини має право звернутися до суду з позовом про зобов`язання власника пам`ятки провести ремонтно-реставраційні роботи, якщо власник не виконує свої обов`язки за охоронним договором, а пам`ятка перебуває у незадовільному стані та потребує невідкладного втручання для запобігання її руйнуванню.

Щодо посилань відповідача про можливість пред`явлення органом охорони культурної спадщини позову до власника про викуп пам`ятки.

Дійсно, у частині третій статті 21 Закону № 1805-III передбачено, що суд може постановити рішення про її викуп за позовом відповідного органу охорони культурної спадщини, якщо власник пам`ятки не вживе заходів щодо її збереження, зокрема у зв`язку з неможливістю створення необхідних для цього умов.

Проте застосування статті 21 Закону № 1805-III не виключає можливості застосування інших способів захисту, зокрема судового контролю за виконанням охоронного договору як адміністративного договору та зобов`язання власника привести пам`ятку до належного стану, оскільки примусовий викуп пам`ятки є крайнім заходом і застосовується лише у разі систематичного грубого порушення законодавства про охорону культурної спадщини, коли інші способи захисту виявилися неефективними.

Таким чином, статті 21, 24 та 27 Закону № 1805-III встановлюють різні способи захисту публічного інтересу у збереженні культурної спадщини, які не виключають, а доповнюють один одного. Вибір конкретного способу захисту залежить від фактичних обставин справи та ступеня порушення законодавства про охорону культурної спадщини.

Слід також враховувати, що викуп пам`ятки (стаття 21 Закону № 1805-III) є винятковим заходом втручання у право власності, що призводить до повного позбавлення особи майна, тоді як зобов`язання провести ремонтні роботи є менш обтяжливим заходом, спрямованим на збереження об`єкта у власності особи за умови дотримання нею охоронного режиму.

Суб`єкт владних повноважень, ураховуючи принцип пропорційності, зобов`язаний насамперед застосувати до осіб найменш обтяжливі заходи, перш ніж ініціювати процедуру примусового відчуження майна.

У такому разі пред`явлення позову про зобов`язання власника пам`ятки виконати обов`язки за охоронним договором є необхідною складовою механізму захисту публічного інтересу у збереженні культурної спадщини, що передує застосуванню крайніх заходів реагування, зокрема примусовому викупу пам`ятки на підставі статті 21 Закону № 1805-III. Такий спосіб захисту відповідає вимогам статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо ефективного засобу юридичного захисту та принципу пропорційності втручання у право власності, закріпленому у статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.

Суд зазначає, що передбачений статтею 21 Закону № 1805-III механізм примусового викупу пам`ятки є крайнім заходом втручання у право власності та застосовується у разі грубого і тривалого невиконання власником обов`язків щодо збереження об`єкта культурної спадщини.

Застосування цієї норми передбачає оцінку судом поведінки власника, зокрема факту невжиття ним необхідних заходів для збереження пам`ятки, а також ефективності інших, менш обтяжливих способів захисту суспільного інтересу.

У цьому контексті позов про зобов`язання власника привести пам`ятку до належного стану є необхідним елементом механізму «належного урядування». Такий підхід забезпечує власнику реальну можливість реалізувати своє конституційне право власності на майно шляхом виконання вимог законодавства та умов охоронного договору, водночас створюючи правову основу для оцінки ступеня добросовісності поведінки власника та правомірності подальшого застосування процедури примусового викупу.

Таким чином, пред`явлення позову про зобов`язання вчинити дії є необхідним етапом захисту інтересів держави, що передує застосуванню крайніх заходів реагування. Такий спосіб захисту відповідає вимогам статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо ефективного засобу юридичного захисту та принципу пропорційності втручання у право власності.

Суд підкреслює, що викуп пам`ятки у власника, який не виконує умови охоронного договору, фактично нівелював би правове значення охоронного договору як адміністративного договору, що встановлює взаємні права та обов`язки сторін.

Охоронний договір, укладений на підставі статті 23 Закону № 1805-III, є юридично обов`язковим актом, у якому конкретизуються обов`язки власника щодо утримання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт. Якщо будь-яке порушення цих обов`язків автоматично призводитиме до примусового викупу пам`ятки, це означатиме, що договірні зобов`язання власника позбавлені практичного змісту та можливості їх примусового виконання.

Суд також звертає увагу, що згідно з частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Водночас частина сьома цієї статті передбачає, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Тобто принцип, закріплений у частині сьомій статті 41 Конституції України, визначає, що право власності не є абсолютним, а має здійснюватися з урахуванням інтересів суспільства, особливо коли йдеться про об`єкти, що становлять культурну цінність.

Набуваючи право власності на пам`ятку культурної спадщини, особа усвідомлює або повинна усвідомлювати, що на неї покладаються додаткові обов`язки щодо збереження цього об`єкта, які випливають із його охоронного статусу. Такі обов`язки конкретизуються у Законі № 1805-III та охоронному договорі, який власник пам`ятки укладає з органом охорони культурної спадщини.

Власник пам`ятки в межах свого розсуду може вирішувати майбутнє такої пам`ятки, зокрема визначати спосіб її використання, здійснювати відповідно до законодавства будівельні чи реставраційні роботи, а також відчужувати пам`ятку, якщо він не має достатнього ресурсу для підтримання її у належному стані.

Закон № 1805-III не забороняє власнику пам`ятки відчужувати її на користь іншої особи, яка буде спроможна забезпечити належне утримання об`єкта культурної спадщини. Навпаки, пункт 18 частини другої статті 5 цього Закону передбачає, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, погоджує відчуження або передачу пам`яток національного значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління; пункт 16 частини першої статті 6 Закону № 1805-III визначає, що орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій погоджує відчуження або передачу пам`яток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління.

При передачі пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини у володіння, користування чи управління іншій особі істотною умовою договору про таку передачу є забезпечення особою, якій передається пам`ятка, щойно виявлений об`єкт культурної спадщини чи її (його) частина, збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини відповідно до вимог цього Закону та умов охоронного договору, укладеного власником або уповноваженим ним органом (особою) з відповідним органом охорони культурної спадщини (частина друга статті 23 Закону № 1805-III).

Таким чином, власник пам`ятки архітектурної спадщини, маючи обов`язок - забезпечувати належне утримання пам`ятки відповідно до вимог законодавства та охоронного договору, має право відчужити таку пам`ятку на користь особи, яка матиме необхідні фінансові та технічні можливості для виконання обов`язків щодо збереження об`єкта культурної спадщини.

При цьому, якщо власник на власний розсуд не відчужує об`єкт культурної спадщини та не підтримує його у належному стані, першочергово він має бути зобов`язаним у судовому порядку виконувати умови адміністративного договору. Саме такий підхід відповідає правовій природі охоронного договору як інструменту забезпечення збереження культурної спадщини через встановлення конкретних, виконуваних зобов`язань.

Інакше кажучи, стаття 21 Закону № 1805-III є механізмом крайнього втручання у право власності, який застосовується у випадках, коли власник систематично і грубо порушує режим використання пам`ятки, що загрожує повною втратою нею культурного значення, і коли інші засоби (зокрема, судове зобов`язання виконати охоронний договір) виявилися неефективними або неможливими.

Натомість статті 24 та 27 Закону № 1805-III встановлюють первинний механізм забезпечення збереження пам`яток - через покладення на власника обов`язку утримувати пам`ятку у належному стані та можливість органу охорони культурної спадщини зобов`язати власника здійснити відповідні заходи.

Системне тлумачення цих норм свідчить, що законодавець передбачив ряд заходів реагування на порушення власником обов`язків щодо утримання пам`ятки:

- видання органом охорони культурної спадщини припису про усунення порушень (стаття 30 Закону № 1805-III);

- звернення до суду з позовом про зобов`язання власника виконати обов`язки за охоронним договором (статті 24, 27 Закону № 1805-III у поєднанні з пунктом 4 частини першої статті 19 КАС України);

- примусовий викуп пам`ятки як крайній захід у разі систематичного грубого порушення режиму використання або неналежного утримання, що загрожує втратою культурного значення (стаття 21 Закону № 1805-III).

Зазначене відповідає принципу пропорційності втручання у право власності, закріпленому у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та умови дотримання балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав фізичної чи юридичної особи.

Водночас обов`язок власника утримувати пам`ятку у належному стані є безумовним і не залежить від того, чи має власник конкретні плани щодо реконструкції або іншого використання об`єкта. Навіть якщо власник має намір у майбутньому здійснити капітальну реконструкцію з елементами реставрації, він зобов`язаний до початку таких робіт запобігати подальшому руйнуванню пам`ятки, вживати консерваційних та протиаварійних заходів.

За таких обставин органи охорони культурної спадщини відповідного рівня можуть зобов`язати власника у судовому порядку привести пам`ятку архітектурної спадщини до належного стану і це є обґрунтованим та пропорційним способом захисту публічного інтересу.

Більше того, посилання позивача про те, що цей спір "не підлягає розгляду в порядку жодної юрисдикції" фактично означає відмову у правосудді (denial of justice) у сфері охорони культурної спадщини.

Суд зазначає, що положення статті 54 Конституції України щодо обов`язку держави забезпечувати збереження історичних пам`яток та інших об`єктів культурної цінності набули б декларативного характеру за відсутності реального механізму їх реалізації, зокрема можливості застосування судового примусу до недобросовісного власника об`єкта культурної спадщини. У цій категорії спорів звернення до суду є не лише процесуальним правом позивача, а й гарантією виконання державою свого конституційного обов`язку перед нинішнім і майбутніми поколіннями.

У такому разі Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної (військової) адміністрації повинен контролювати належне виконання ТОВ «Карнавал-Юг» зобов`язань за охоронним договором та, за наявності підстав, може звернутись до суду з позовом до власника будівлі ТОВ «Карнавал-Юг» про зобов`язання привести її в належний стан.

Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках (пункт третій частини першої статті 131-1 Конституції України).

Частина третя статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон № 1697-VII) визначає виключні випадки такого представництва прокурором інтересів держави в суді:

- у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Прокурор, відповідно до частин третьої та четвертої статті 53 КАС України, звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Тобто прокурор може представляти інтереси держави в адміністративній справі, якщо компетентний орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист цих інтересів, а також у разі відсутності такого органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16).

Таке звернення прокурора до суду узгоджується з принципами верховенства права, викладеними у Рекомендації CM/Rec (2012) 11 Ради Європи "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції" (The role of public prosecutors outside the criminal justice system Recommendation CM/Rec(2012)11 adopted by the Committee of Ministers of the Council of Europe on 19 September 2012 and explanatory memorandum), які допускають участь прокурора у судових провадженнях поза межами кримінального процесу, якщо це необхідно для захисту суспільних інтересів і не порушує права сторін.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. При цьому бездіяльність не обмежується лише незверненням до суду - вона включає також невжиття будь-яких інших належних заходів для усунення порушення, відновлення порушених прав чи запобігання настанню негативних наслідків.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII та частини четвертої статті 53 КАС України, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

У такому разі прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Подібну правову позицію сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та Верховний Суд, зокрема, у постановах від 09 жовтня 2023 року у справі № 640/4637/21, від 06 серпня 2024 року у справі № 160/17086/23 щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави.

Також Верховний Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України Рішенням від 03 грудня 2025 року № 6-р(ІІ)/2025 визнав неконституційними окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII в тому, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

У пунктах 3 та 4 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України також зазначено, що окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, які визнано неконституційними, втрачають чинність із 01 січня 2027 року, та що це Рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.

У мотивувальній частині цього Рішення Суд також наголосив, що представництво інтересів держави в суді, передбачене пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, має винятковий та субсидіарний характер. Прокурор може здійснювати таке представництво лише у випадках, коли цього вимагає захист конституційно значущих інтересів держави та коли компетентний орган не забезпечує такого захисту належним чином. Законодавче регулювання цієї функції повинно відповідати принципам, закріпленим у Конституції України, зокрема принципам верховенства права, рівності сторін у судовому процесі та заборони надмірного втручання держави у сферу прав і свобод людини.

Конституційний Суд України також зазначив, що в умовах правового режиму воєнного стану особливої ваги набуває всебічне забезпечення захисту інтересів держави Україна, а неперервність виконання прокуратурою визначених Конституцією України функцій є важливою передумовою належного функціонування держави в цей період (пункт 9 мотивувальної частини). Такий конституційний підхід підтверджує правомірність здійснення прокурором представництва інтересів держави у спірних правовідносинах до моменту втрати чинності відповідними нормами або до їх законодавчого врегулювання, за умови наявності визначених законом підстав для такого представництва.

Прокурор у позовній заяві вказав органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної (військової) адміністрації; обґрунтував порушення інтересів держави тим, що зазначений орган не вжив належних заходів для захисту інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини для виконання ТОВ «Карнавал- Юг" зобов`язань за охоронним договором, зокрема, вимог щодо збереження будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Гоголя, 23 Будинок Вассаля (арх. Бернардацці О.Й., ІІ пол. ХІХ ст.; 1893 р).

З огляду на викладене, суд вважає, що прокурор має підстави для звернення до суду з даним позовом в інтересах держави відповідно до частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII.

Також суд зауважує, що обов`язок власника утримувати пам`ятку культурної спадщини у належному стані існує протягом усього часу перебування об`єкта у його власності та дії охоронного договору. Тому невиконання цього обов`язку становить триваюче правопорушення, яке продовжується доти, доки пам`ятку не приведено у належний стан відповідно до вимог законодавства та охоронного договору, незалежно від дати укладення договору або первинного виявлення порушень. Оскільки правопорушення продовжує існувати до моменту його фактичного припинення (усунення руйнувань), строк звернення до суду не застосовується.

Крім того, у сучасних реаліях триваючої збройної агресії рф проти України особливого значення набуває Конвенція про охорону культурних цінностей у випадку збройного конфлікту від 14 травня 1954 року, ратифікована Указом Президії Верховної Ради УРСР від 06 лютого 1957 року (набрала чинності 06 травня 1957 року), з урахуванням Закону України від 30 квітня 2020 року № 585-IX "Про приєднання України до Другого протоколу до Гаазької конвенції про захист культурних цінностей у разі збройного конфлікту 1954 року" (набрав чинності 31 травня 2020 року), яка покладає на держави-учасниці обов`язок вживати заходів для охорони культурних цінностей саме в умовах збройного конфлікту.

Суд наголошує, що в умовах повномасштабної збройної агресії загроза втрати об`єктів культурної спадщини зумовлена не лише веденням бойових дій, а й неналежним доглядом або бездіяльністю власників охоронюваних об`єктів. Встановлений Законом № 1805-III обов`язок власника щодо консервації та невідкладного захисту пам`ятки (зокрема, забезпечення цілісності покрівлі, вікон та систем водовідведення) підлягає виконанню незалежно від дії правового режиму воєнного стану.

Ігнорування технічного стану об`єкта культурної спадщини створює передумови для його безповоротної фізичної руйнації. У зв`язку з цим розгляд судами цієї категорії спорів має також значення як складова захисту національної ідентичності.

У зв`язку з вищевикладеним суд вважає, відсутні підстави для закриття провадження, передбачених пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України, оскільки прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у суді, а спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 січня 2026 року по справі №400/1773/25.

За вказаних обставин суд не знаходить підстав для задоволення клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

Керуючись ст. 238,248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання представника ТОВ «Карнавал-Юг» про закриття провадження у справі.

Ухвала окремо від рішення суду не оскаржується. Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і оскарженню не підлягає.

Суддя Д.К.Василяка