Справа № 160/14859/25
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2026-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

17 березня 2026 рокуСправа №160/14859/25

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Врона О.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними дії та рішення відповідача-1 на виконання судового рішення в порядку ст. 383 КАС України у справі №160/14859/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до 1-Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», 2- Експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи КНП «Свято-Михайлівська клінічна лікарня м. Києва» про визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2025 у справі №160/14859/25 позовну заяву ОСОБА_1 до 1 Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», 2-Експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Комунального некомерційного підприємства «Свято-Михайлівська клінічна лікарня м. Києва» про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправними дії та зобов`язання вичинити певні дії, задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи КНП "Свято-Михайлівська клінічна лікарня м. Києва" №120/25/509/Р від 04.03.2025.

Визнано протиправною бездіяльність Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України, яке виявляється у ігноруванні поданої заяви та запиту позивачем, відносно переогляду групи інвалідності внаслідок підвищення групи інвалідності на ступінь вище у відповідності до вимог положень ч. 17 ст. 7 Закону України Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні №2961-IV від 06.10.2005 року.

Зобов`язано Центр оцінювання функціонального стану особи Державної установи Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України провести повторний огляд Де ОСОБА_2 та прийняти рішення щодо встановлення групи інвалідності.

В решті позовних вимог, відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року в адміністративній справі № 160/14859/25 скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними і скасовано рішення Експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи КНП «Свято-Михайлівська клінічна лікарня м. Києва» №120/25/509/Р від 04.03.2025 та рішення Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» №ОР-265 від 24.07.2024. Зобов`язано Центр оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 на рішення Експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи КНП «Свято-Михайлівська клінічна лікарня м. Києва» від 04.03.2025 № 120/25/509/Р щодо встановлення ОСОБА_3 3 групи інвалідності без урахування ч. 17 ст. 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» № 2961-IV від 06.10.2005, із обов`язковим врахуванням висновків суду, наведених у цій постанові. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Судове рішення набрало законної сили 25.11. 2025 .

Де ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою про визнання протиправними дії та рішення відповідача-1 на виконання судового рішення в порядку ст. 383 КАС України у справі №160/14859/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до 1-Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», 2- Експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи КНП «Свято-Михайлівська клінічна лікарня м. Києва» про визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач просить: визнати протиправними дії Центру оцінювання функціонального стану особи ДУ "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України", що полягають у формальному виконанні постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 25.11.2025 року у справі №160/14859/25 без урахування правових висновків суду.

Визнати протиправним та таким, що прийняте не на виконання постанови суду, рішення Центру оцінювання функціонального стану особи ДУ "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України" №1808/26/423 від 15.01.2026.

Зобов`язати Центр оцінювання функціонального стану особи ДУ "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України" виконати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25.11.2025 року у справі №160/14859/25 належним чином, шляхом повторного розгляду заяви із застосуванням частини 17 статті 7 Закону України №2961-IV та без підміни юридичної оцінки медичними показниками.

Постановити окрему ухвалу (за наявності підстав) щодо порушення Центром оцінювання функціонального стану особи ДУ "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України" обов`язковості судових рішень.

В обґрунтування заяви позивачем вказано, що суд апеляційної інстанції у мотивувальній частині постанови прямо встановив порушення матеріального права, зазначивши, що відповідно до абзацу 13 пункту 40 Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи датою встановлення інвалідності є дата направлення на оцінювання, та констатував, що матеріалами справи підтверджено видачу такого направлення 06.12.2024, тоді як експертною командою безпідставно визначено дату 16.12.2024, що не відповідає приписам чинного законодавства.

Водночас зазначений правовий висновок суду апеляційної інстанції не був відображений у резолютивній частині постанови у вигляді обов`язку відповідача виправити встановлену судом незаконну дату, а подальша відмова у роз`ясненні постанови призвела до того, що відповідач, формально повторно розглянувши скаргу, проігнорував встановлений судом факт порушення матеріального права та залишив неправомірну дату без змін.

Таким чином, рішення експертної команди №1808/26/423 від 15.01.2026 є не новим предметом спору, а документальним підтвердженням реалізації правової невизначеності, створеної відмовою суду апеляційної інстанції у роз`ясненні постанови, та свідчить про те, що встановлений судом факт незаконності дати настання інвалідності не мав жодних реальних правових наслідків при виконанні судового рішення.

Зокрема, відповідач не заперечив наявність у нього сліпоти лівого ока та атрофії зорового нерва, однак при вирішенні питання про застосування частини 17 статті 7 Закону №2961-IV навмисно підмінив юридичний критерій «необоротної втрати органу або повної стійкої втрати органом його функції» медичним показником гостроти зору, зазначивши у рішенні формулювання «гострота зору - рух руки».

Такий підхід є неправомірним, оскільки частина 17 статті 7 Закону №2961-IV не пов`язує застосування пільгової норми з числовими або описовими показниками гостроти зору, а вимагає оцінки факту необоротності втрати органу або його функції.

Атрофія зорового нерва є незворотним патологічним станом, що виключає можливість відновлення функції органу, а отже повністю підпадає під критерій «необоротної втрати іншого органу» у розумінні закону.

Крім того, виражений периферичний парез лівої руки з грубим порушенням її функції також є повною стійкою втратою функції органу, що становить самостійну підставу для застосування підвищувальної норми. Водночас відповідач, дійшовши висновку про ІІ групу інвалідності за загальними критеріями, не застосував і не обґрунтував незастосування імперативної норми закону щодо підвищення групи.

Використання відповідачем показника «рух руки» фактично є підміною правової оцінки медичними критеріями, які застосовуються для загального встановлення групи інвалідності, але не можуть використовуватися для вирішення питання про застосування пільгової норми підвищення групи, передбаченої частиною 17 статті 7 Закону №2961-IV. Саме на необхідність такої юридичної, а не формально-медичної оцінки, вказував суд апеляційної інстанції у своїй постанові.

Позивач вважає, що відповідач, формально повторно розглянувши його заяву, залишив попередній результат без змін, не усунув встановлене судом порушення та фактично реалізував правову невизначеність, на яку він звертав увагу при зверненні із заявою про роз`яснення постанови суду. Це свідчить про формальне, а не реальне виконання судового рішення.

Ухвалою суду від 25.02.2026 призначено до розгляду заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними дії та рішення відповідача-1 на виконання судового рішення в порядку ст. 383 КАС України у справі №160/14859/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до 1-Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», 2- Експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи КНП «Свято-Михайлівська клінічна лікарня м. Києва» про визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

Відповідачу-1 запропоновано надати пояснення з приводу поданої позивачем заяви із підтверджуючими доказами до 05.03.2026.

Позивачем були подані додаткові пояснення, в яких зазначено, що незважаючи на чітко визначений апеляційним судом обов`язок, відповідач, здійснюючи так зване «виконання» постанови, фактично пов`язав її реалізацію з фізичною явкою, посилаючись на «неприбуття», та використав це як формальне обґрунтування для збереження попереднього результату. Таким чином, відповідач відновив скасований судом обов`язок проходження медичного огляду, хоча такий обов`язок прямо не передбачений резолютивною частиною апеляційної постанови.

Апеляційним судом було прямо встановлено незаконність визначеної відповідачем дати настання інвалідності та необхідність застосування частини 17 статті 7 Закону України №2961-IV. Однак зазначені правові висновки суду не були реалізовані, що свідчить про відсутність реальних правових наслідків судового захисту та фактичне ігнорування обов`язковості судового рішення.

Позивачем були подані 03.02.2026, 09.02.2026, 13.02.2026, 18.02.2026, 19.02.2026, клопотання про долучення додаткових доказів.

09.02.2026 позивачем подані до суду додаткові пояснення, в яких він зазначає, що під час виконання судового рішення відповідач фактично відновив скасований судом обов`язок проходження медичного огляду, пов`язавши виконання постанови з фізичною явкою позивача, що прямо суперечить резолютивній та мотивувальній частинам постанови апеляційного суду.

19.02.2026 позивачем подані додаткові пояснення, в яких він зазначає, що відповідно до висновку МРТ орбіт, зорових нервів та хіазми від 18.02.2026 під час дослідження встановлено: витончення інтраорбітальних частин обох зорових нервів у динаміці; зменшення їх товщини у порівнянні з попереднім дослідженням від 20.08.2024 року; МР-ознаки атрофії обох зорових нервів, що посилилась у динаміці.

Новий доказ, вказує позивач, не лише підтверджує необоротний характер ураження, але і свідчить про відсутність підстав для повторної оцінки стану замість застосування вимог закону.

27.02.2026 позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з клопотанням, в якому повідомив, що з 23.02.2026 року було розпочато проведення судово-медичної експертизи щодо наявності у позивача необоротної втрати функції органу та повної стійкої втрати функціонального призначення органу зору.

Позивач просив врахувати обставину проведення судової експертизи щодо наявності необоротної втрати функції органу та повної стійкої втрати функціонального призначення органу зору у позивача та відкласти вирішення питання у порядку судового контролю до отримання відповідного експертного висновку.

01.03.2026 позивачем подано клопотання про взяття до відома факту залучення позивачем експерта для проведення дослідження обставин, що потребують спеціальних знань.

08.03.2026 позивач звернувся з клопотанням про поновлення строку подання висновку спеціаліста з судового-медичної експертизи №123-09-2026.

Суд зазначає, що під час розгляду заяви про протиправність рішень, дій чи бездіяльності, суд не здійснює власну оцінку підставності прийняття певного висновку, причинного зв`язку між захворюваннями позивача і проходження служби під час захисту Батьківщини, оскільки як було наголошено і судом першої інстанції і судом апеляційної інстанції під час розгляду справи по суті, суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права.

13.03.2026 позивачем подані пояснення, в яких він наголошує на необхідності врахування висновку спеціаліста №123-09-2026, в якому зазначено, що наявні у позивача захворювання підпадають під дію пунктів 17-а, 30-а та 31-а Розкладу хвороб, затвердженого наказом Міністерства оборони України №402 від 14.08.2008 (зі змінами), що свідчить про наявність тяжких та стійких порушень функцій організму.

17.03.2026 від Державної установи Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України надійшли заперечення на заяву про поновлення процесуального строку щодо подання доказу та долучення висновку № 123-09-2026 від 05.03.2026.

Відповідач-1 вказує, що Реєстр атестованих судових експертів є публічним, доступним за посиланням: https://opendatabot.ua/open/certified-forensic-experts і не містить відомостей щодо судового експерта ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідно до відомостей публічного реєстру атестованих судових експертів Мін`юсту України https://rase.minjust.gov.ua/page/469 , щодо ОСОБА_4 , її свідоцтво експерта № 18, що підтверджувало кваліфікацію судового експерта, анульовано згідно з рішенням ЕКК ДСУ "Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України" № 74 від 01.02.2024 у зв`язку зі звільненням 31.01.2024 згідно наказом ДСУ "Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України" №16-О від 31.01.2024.

Висновок № 123-09-2026 від 05.03.2026 р. не містить жодних відомостей, що ОСОБА_4 працює в установі, яка є суб`єктом, наділеним повноваженнями щодо проведення судових експертиз.

17.03.2026 від позивача до суду надійшли додаткові пояснення щодо заперечень відповідача стосовно висновку експерта.

Позивач вказує, що факт проведення експертного дослідження та його виконання підтверджується належними документами, зокрема договором про надання послуг, актом приймання-передачі виконаних робіт, а також платіжними документами щодо оплати проведення експертного дослідження.

Таким чином походження зазначеного доказу є належним чином підтвердженим, а сам висновок експерта отриманий у законний спосіб.

При цьому відповідач у своїх запереченнях фактично не спростовує змістовні висновки, викладені у висновку спеціаліста №123-09-2026, та не наводить жодних доказів, які б спростовували встановлені у ньому медичні обставини.

Від відповідача-1 пояснення щодо заяви про про визнання протиправними дії та рішення відповідача-1 на виконання судового рішення в порядку ст. 383 КАС України у справі №160/14859/25 до суду не надійшли.

В період з 02.03.2026 по 16.03.2026 суддя знаходилась на лікарняному, що підтверджується довідкою відділу управління персоналом Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Заява розглянута в перший день виходу судді з лікарняного.

При вирішенні заяви, суд виходить з наступного.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Таким чином право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

За змістом ч. 1ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 129-1 Конституції України, контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Одним із видів судового контролю за виконанням судового рішення є визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (ст. 383 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Вказана процесуальна норма спрямована на захист прав особи-позивача щодо належного виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Тобто, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання судового рішення порушуються його права, свободи чи інтереси, то він має право звернутись до суду в порядку ст. 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності.

Системний аналіз вищезазначених норм права свідчить, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами ст. 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача.

Тобто, застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів ст. 383 КАС України можливе лише у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами, поданими позивачем.

Верховний Суд в постанові від 21.08.2019 року по справі №295/13613/16-а зазначив, що підставами застосування статті 383 КАС України є невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.12.2021 у справі №9901/235/20 вказала, що стаття 383 КАС України передбачає можливість звернутися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Ця стаття є останньою в розділі IV КАС України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах» і містить чіткі вимоги до такої заяви, строк звернення, порядок її розгляду та наслідки невідповідності вимогам заяви. Зі змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою. Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Верховний Суд зауважує, що повноваження щодо вчинення дій щодо примусового виконання рішення суду, в тому числі і щодо перевірки його виконання, належать передусім до повноважень виконавців, а звернення до суду в порядку статті 383 КАС України є виключною мірою, якщо позивачем було вичерпано усі можливі механізми на стадії примусового виконання рішення суду.

Суд звертає увагу на те, що Третім апеляційним адміністративним судом було зобов`язано Центр оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 на рішення Експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи КНП «Свято-Михайлівська клінічна лікарня м. Києва» від 04.03.2025 № 120/25/509/Р щодо встановлення ОСОБА_3 3 групи інвалідності без урахування ч. 17 ст. 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» № 2961-IV від 06.10.2005, із обов`язковим врахуванням висновків суду, наведених у цій постанові.

Відповідачем на виконання постанови суду апеляційної інстанції 15.01.2026 повторно розглянуто скаргу позивача і прийнято рішення №1808/26/423. При цьому, з розглядом ч. 17 ст. 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (як було зобов`язано судом).

Оскільки незгода позивача по виконанню судового рішення пов`язана саме зі змістом нового рішення прийнятого за результатами повторного розгляду скарги ОСОБА_1 , суд приходить висновку щодо виникнення саме нового спору між сторонами, а тому подана позивачем заява в порядку ст. 383 КАС України не відповідає правовій природі вказаного способу забезпечення виконання судового рішення та, як наслідок, є безпідставною.

Відповідно до ч. 6 ст. 383 КАС за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача суд постановляє ухвалу про залишення заяви без задоволення, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому статтею 294 цього Кодексу.

Керуючись статтями 241, 248, 249, 294, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними дії та рішення відповідача-1 на виконання судового рішення в порядку ст. 383 КАС України у справі №160/14859/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до 1-Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», 2- Експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи КНП «Свято-Михайлівська клінічна лікарня м. Києва» про визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили у строк та у порядку визначеному статтею 256 КАС України, і може бути оскаржена в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Суддя О.В. Врона