Справа № 580/9545/25
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2026-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/9545/25 Суддя (судді) першої інстанції: Валентина ЯНКІВСЬКА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.

Суддів: Вівдиченко Т.Р., Кузьмишиної О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 6 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

19 серпня 2025 року до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Черкаській області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Черкаській області, яка полягає у не застосуванні при нарахуванні індексації за період з 01.01.2024 року по 29.03.2024 року коефіцієнтів індексу споживчих цін обчислених наростаючим підсумком починаючи з листопада 2015 року;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Черкаській області перерахувати та доплатити індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2024 року по 29.03.2024 року обчисливши таку індексацію із застосуванням коефіцієнтів індексу споживчих цін обчислених наростаючим підсумком починаючи з листопада 2015 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач невірно виплачував йому індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2024 року по 29.03.2024.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 6 листопада 2025 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Черкаській області яка полягає у не застосуванні при нарахуванні ОСОБА_1 індексації за період з 01.01.2024 по 29.03.2024 коефіцієнтів індексу споживчих цін обчислених наростаючим підсумком починаючи з листопада 2015 року. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Черкаській області перерахувати та доплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2024 по 29.03.2024 обчисливши таку індексацію із застосуванням коефіцієнтів індексу споживчих цін обчислених наростаючим підсумком починаючи з листопада 2015 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06.11.2025 у справі № 580/9545/25 та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Апелянт вказує на те, що підвищення посадових окладів поліцейських з січня 2024 року не відбулось, грошове забезпечення поліцейських індексується з базовим місяцем для розрахунку індексації - грудень 2023 року. Починаючи з січня по березень 2024 року індексація грошового забезпечення не проводилася, адже не було перевищення порогу індексації 103 % відповідно до даних Державної служби статистики України.

Також апелянт наголосив на тому, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 Кодексу законів про працю України. Подання представником позивача у серпні 2025 року адвокатського запиту щодо перерахунку та доплати індексації за період з 01.01.2024 по день виключення зі списків особового складу та отримання відповіді ГУНП, не змінює моменту, з якого позивач дізнався/мав реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в спірному випадку.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно наказу ГУНП в Черкаській області «По особовому складу» від 07.07.2021 № 192 о/с лейтенанта поліції ОСОБА_1 призначено спеціалістом-криміналістом сектору криміналістичного забезпечення слідчого відділу Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області.

Відповідно до наказу ГУНП в Черкаській області від 25.03.2024 № 99 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію».

До ГУНП в Черкаській області надійшов адвокатський запит від 08.08.2025 № 08/08/25/25 від адвоката Дубок С.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , щодо надання витягу з наказу про зарахування останнього до списків особового складу ГУНП, виготовлення довідки щодо сум виплаченої позивачу індексації грошового забезпечення з 01.11.2015 по день виключення зі списків особового складу, у разі невиплати ОСОБА_1 з 01.01.2024 по день виключення зі списків індексації невідкладно перерахувати та доплатити індексацію за період з 01.01.2024 по день виключення зі списків.

ГУНП в Черкаській області направлено лист від 18.08.2025 № та повідомлено, що Закон України від 03.11.2022 № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» зупинив на 2023 рік дію Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення».

Крім того, адвокату направлено витяг з наказу ГУНП від 07.07.2021 № 192 о/с, довідку від 18.08.2025 № 223 про нараховану індексацію ОСОБА_1 та виплачену у складі грошового забезпечення за період з 06.07.2021 по 29.03.2024.

Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вказав про те, що відповідач був зобов`язаний нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2024 по 29.03.2024 з встановленням базового місяця - листопад 2015 року.

Суд також зазначив, що про порядок обчислення та виплати індексації грошового забезпечення позивач дізнався з листа відповідача від 18.08.2025, а до суду позивач звернувся 19.08.2025. Виходячи з цього, позивачем не пропущено строк звернення до суду із вимогами, які стосуються перерахунку та виплати грошового забезпечення за спірний період.

Надаючи оцінку зазначеним обставинам справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Черкаській області, колегія суддів враховує наступне.

Враховуючи наявність доводів апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду із позовом, колегія суддів дійшла висновку про необхідність першочергово здійснити перевірку останніх для вирішення питання про наявність або відсутність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому Кодексу адміністративного судочинства України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Проте, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Так, відповідно до статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Водночас у зазначених положеннях Кодексу адміністративного судочинства України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX внесені зміни до норм КЗпП України.

Зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до нової редакції статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Спірним є питання щодо застосування строку звернення до суду з позовними вимогами, які стосуються нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період 1 січня 2024 року по 29 березня 2024 року.

Заробітна плата в розумінні частини першої статті 94 КЗпП України означає винагороду, яка обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», яка складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, спір у даній справі стосується заробітної плати.

Варто зазначити, що норми Кодексу адміністративного судочинства України передбачають можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Разом із цим, частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Суд зазначає, що перебування особи на публічній службі, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Варто зазначити, що Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

З огляду на те, що вказаним Рішенням Суд надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, внесених у вказану статтю Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, відповідно до якої звернення до суду не обмежувалося будь-яким строком, однак після внесення вказаних змін, у справах про виплату працівнику всіх сум, що належать йому при звільненні, було встановлено тримісячний строк звернення до суду.

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з цим відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Таким чином, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

У справі ж, що розглядається, на момент звернення позивача до суду, а саме 19 серпня 2025 року з відповідним позовом, в Україні не діяв карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, що вказує на необхідність застосування до спірних правовідносин строків, встановлених статтею 233 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 25 березня 2024 року № 99 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 29 березня 2024 року звільнено зі служби в поліції за п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

29 березня 2024 року позивача ознайомлено з розрахунковим листом за березень 2024 року, у якому зазначені складові грошового забезпечення, які були нараховані та утримані з ОСОБА_1 при звільненні, про що свідчить його особистий підпис в даному розрахунку.

Позовні вимоги заявлені за періоди з 1 січня 2024 року по 29 березня 2024 року, карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19 закінчився 30 червня 2023 року, відтак тримісячний строк звернення до суду закінчився 29 червня 2024 року. В той же час, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом 19 серпня 2025 року.

Отже, колегія суддів вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даними позовними вимогами.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 28 серпня 2024 року у справі № 580/9690/23, від 27 грудня 2024 року у справі № 420/15311/23, від 29 січня 2025 року у справі №500/6880/23.

Судова колегія враховує відсутність у позовній заяві ОСОБА_1 заяв щодо поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Відповідно, питання поновлення строку звернення до суду та його поважності не було вирішено при відкритті провадження у справі.

Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року встановлено учасникам справи строк на подання відзиву на апеляційну скаргу та заперечення проти заяв і клопотань, якщо такі містяться в апеляційній скарзі, не пізніше п`ятнадцяти днів з моменту вручення копії цієї ухвали.

Разом з тим, у встановлений апеляційним судом строк позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу та заперечення щодо її доводів, зокрема пропуску звернення до адміністративного суду.

Колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

Незвернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

Поряд з наведеним колегія суддів звертає увагу, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011, обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права, помилково вирішивши по суті спір, позовні вимоги щодо якого підлягали залишенню без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду.

Керуючись пунктом 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм процесуального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, призвело до помилкового вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги слід залишити без розгляду.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Черкаській області задовольнити.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 6 листопада 2025 року у справі № 580/9545/25 скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити дії залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: Т.Р. Вівдиченко

О.М. Кузьмишина