Справа № 620/10757/25
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2026-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Файдюка В.В.,

суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,

при секретарі: Масловській К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Міністерство оборони України, про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач, Департамент ДВС), третя особа - Міністерство оборони України (далі - третя особа, Міноборони України), про визнання протиправною (незаконною) та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 05.09.2025 про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 у задоволенні позову відмовлено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що фактично рішення суду у справі №620/6503/24 виконано Міноборони України шляхом прийняття протокольного рішення від 26.07.2024 із подальшими змінами до нього протокольним рішенням від 01.08.2025, а тому, оскільки у державного виконавця відсутні повноваження ставити під сумнів законність прийнятих боржником рішень на виконання рішення суду, то підстави для продовження виконання судового рішення у відповідача були відсутні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позов.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не враховано, що першочергово державний виконавець взагалі не прийняв в якості виконання рішення суду протокольне рішення від 26.07.2024, у зв`язку з чим направив вимогу державного виконавця від 26.06.2025. Наголошує, що ні у протоколі від 26.07.2024, ні у протоколі від 01.08.2025 немає згадки про рішення суду у справі №620/6503/24, а тому виправлення помилок рішенням від 01.08.2025 у рішенні від 26.07.2024, прийнятому до ухвалення судом рішення у згаданій справі, не може свідчити про його виконання взагалі. Окремо звертає увагу на суперечливості висновків суду в частині наявності чи відсутності у державного виконавця повноважень з перевірки змісту прийнятого на виконання судового рішення акта суб`єкта владних повноважень.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.11.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент ДВС просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Свою позицію обґрунтовує поряд із згодою з висновками суду першої інстанції посиланням на те, що ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 19.09.2025 у справі №620/6503/24 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення з підстав наведення у протоколі від 01.08.2025 обґрунтувань мотивів повернення документів на доопрацювання.

Відзиву на апеляційну скаргу від Міноборони України не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2026 продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.03.2026.

У судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги з викладених у ній мотивів і підстав.

Представник третьої особи просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання прибуття представника не забезпечив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.08.2024 у справі №620/6503/24, яке набрало законної сили 09.09.2024, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, треті особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військова частина НОМЕР_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, зокрема, зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про призначення одноразової грошової допомоги та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Так, Чернігівським окружним адміністративним судом 05.05.2025 видано ОСОБА_1 виконавчий лист №620/6503/24 про зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

21.05.2025 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових Владиславом Сергійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №620/6503/24 від 05.05.2025, виданого Чернігівським окружним адміністративним судом.

Листом від 27.05.2025 № 220/13/21294 повідомлено державного виконавця про те, що 26.07.2024 на засіданні Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, прийнято рішення про повернення на доопрацювання документів ОСОБА_1 для призначення одноразової грошової допомоги (витяг із протоколу від 26.07.2024 № 9/д), та у зв`язку із цим боржник просив закінчити виконавче провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду.

26.06.2025 державним виконавцем направлено до Міністерства оборони України вимогу щодо надання письмових пояснень з приводу неналежного виконання рішення суду.

Листом від 06.08.2025 № 220/13/23615 Міноборони України повідомило державного виконавця про те, що 01.08.2025 на засіданні Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, прийнято рішення про внесення змін та виправлення описки в протоколі від 26.07.2024 № 9/д, та викладено його у новій редакції в протоколі від 01.08.2025 № 31/зм із зазначенням причин повернення документів на доопрацювання.

05.09.2025 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових Владиславом Сергійовичем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі вимог п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення суду.

Уважаючи указану постанову протиправною і такою, що прийнята без наявних на те правових підстав і без урахування всіх фактичних обставин, ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів враховує так.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Колегія суддів зауважує, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Відтак, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Приписи п. 1 ч. 1, ч. ч. 5, 6 ст. 26 Закону визначають, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

За рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

За правилами п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Колегія суддів зазначає, що саме з вказаних підстав, як правильно встановлено судом першої інстанції, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС прийнято спірну у цій справі постанову від 05.09.2025 про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Тобто, передумовою для прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження з підстав фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом є перевірка державним виконавцем факту повноти виконання рішення суду в установлений у ньому спосіб.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, на виконання вимог постанови про відкриття виконавчого провадження Міноборони України заяву від 27.05.2025 № 220/13/21294, в якій повідомило державного виконавця про те, що 26.07.2024 на засіданні Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, прийнято рішення про повернення на доопрацювання документів ОСОБА_1 для призначення одноразової грошової допомоги (витяг із протоколу від 26.07.2024 № 9/д). У зв`язку із цим боржник у цій заяві просив закінчити виконавче провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду.

Дослідивши витяг з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 26.07.2024 № 9/д державним виконавцем не встановлено жодних мотивів такого повернення. Також боржником не повідомлено стягувача щодо конкретного переліку документів, який останній повинен надати задля прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги. Крім того, боржником не враховано висновки суду під час ухвалення рішення про повернення документів на доопрацювання. Указані обставини не свідчили про належне та фактичне виконання рішення суду з боку боржника. У зв`язку із цим 26.06.2025 державним виконавцем направлено до Міноборони України вимогу щодо надання письмових пояснень з приводу неналежного виконання рішення суду.

У відповідь на вказану вимогу третя особа надіслала державному виконавцю заяву від 10.07.2025 №220/13/22775, в якій просила закінчити виконавче провадження у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі судового рішення. Указана заява була обґрунтована тим, що 03.07.2025 Головним управлінням соціальної підтримки Міноборони України до ІНФОРМАЦІЯ_2 було надіслано лист від 03.07.2025 №220/13/22536 щодо надання інформації про письмове повідомлення ОСОБА_1 з обґрунтуванням повернення документів на доопрацювання. Крім того, у заяві зазначено, що одноразова грошова допомога не може бути призначена до завершення кримінального провадження №00000257, яке поновлено 19.05.2023.

Крім того, Міноборони України направило на адресу Департаменту ДВС заяву від 06.08.2025 № 220/13/23615 про закінчення виконавчого провадження, в якій повідомило державного виконавця про те, що 01.08.2025 на засіданні Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, прийнято рішення про внесення змін та виправлення описки в протоколі від 26.07.2024 № 9/д, та викладено у новій редакції в протоколі від 01.08.2025 № 31/зм із зазначенням причин повернення документів на доопрацювання.

Так, згідно з витягу з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.08.2025 № 31/зм встановлено, що: «У зв`язку з технічною помилкою під час формування протокольного рішення, пункт 22 протоколу засідання Комісії від 26.07.2024 № 9/д викласти в такій редакції: «Батьку та матері загиблого ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок поранення, одержаного в результаті нещасного випадку, пов`язаного з проходженням військової служби, молодшого лейтенанта ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Відповідно до даних зазначених в постанові про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 19.05.2023 (постанова про закриття кримінального провадження 0000257 від 30.11.2022) в ході досудового розслідування кримінального провадження, під час прийняття рішення про його закриття, слідчим не було надано належно правової оцінки в даному провадженні, оскільки не було встановлено потерпілих осіб, тобто наявна неповнота проведення досудового розслідування.

Згідно зі статтею 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» призначенні і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється, якщо загибель (смерть), військовослужбовця, є наслідком вчинення кримінального або адміністративного правопорушення, навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом).

Одноразова грошова допомога не може бути призначена до закриття кримінального провадження №0000257, яке поновлено 19.05.2023 та встановлення всіх та причин смерті ОСОБА_4 .

Ураховуючи вищевикладене, Комісією документи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо призначення одноразової грошової допомоги може бути розглянуто, після надання заявниками постанови про закриття кримінального провадження №0000257.».

Аналізуючи зміст указаного рішення Комісії Міноборони через призму мотивувальної частини рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.08.2024 у справі №620/6503/24, колегія суддів зазначає, що у ньому було наголошено, що оскільки 19.05.2023 постановою заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури постанови слідчого СВ ВП №5 МРУП ГУНП в Миколаївській області від 30.11.2022 про закриття кримінального провадження №0000257 скасовано, то як наслідок оскаржуваний протокол від 09.02.2024 №4/в, яким було відмовлено позивачам у призначенні одноразової грошової допомоги є протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Отже, висновки суду у справі №620/6503/24 про необхідність повторного розгляду заяви ОСОБА_1 зумовлені скасуванням 19.05.2023 постанови від 30.11.2022 про закриття кримінального №0000257. Указані висновки, як свідчать матеріали справи, були враховані відповідачем шляхом скасування п. 20 протоколу засідання Комісії Міноборони України від 09.02.2024 №4/в протокольним рішенням від 16.08.2024 №16/зм, а також прийняттям протокольного рішення від 26.07.2024 № 9/д із подальшими змінами до нього на підставі протоколу від 01.08.2025 №31/зм.

Викладене, з огляду на документальне підтвердження розгляду Комісією Міноборони України заяви ОСОБА_1 з урахуванням скасування постанови від 30.11.2022 про закриття кримінального №0000257, а також зважаючи на відсутність у резолютивній частині рішення суду у справі №620/6503/24 обов`язку Міноборони України з прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги, свідчить про обґрунтованість висновків головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС про виконання Міноборони України рішення суду у згаданій справі.

З огляду на наведене вище посилання апелянта на те, що державний виконавець при перевірці виконання рішення суду у справі №620/6503/24 по-різному підходив до оцінки його виконання є помилковим.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, ухвалено законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев

Повне судове рішення виготовлено 17 березня 2026 року.