Справа № 420/9283/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2026-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/9283/24

Головуючий І інстанції: Василяка Д.К.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Голуб В.А., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту культури та туризму Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 10.06.2025р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту культури та туризму Одеської міської ради, Департаменту культури, міжнародного співробітництва та європейської інтеграції Одеської міської ради та третьої особи - Одеської міської ради про визнання протиправними накази, а також нарахування та стягнення премії, середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

25.03.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту культури та туризму Одеської міської ради, Департаменту культури, міжнародного співробітництва та європейської інтеграції Одеської міської ради та третьої особи - Одеської міської ради, в якому просив суд:

- визнати протиправними і скасувати накази Департаменту культури та туризму Одеської міської ради «Про преміювання» в частині виплатити грошової премії у розмірі 10% за серпень 2022р. (наказ від 12.08.2022р. № 8/п), за вересень 2022р. (наказ від 20.09.2022р. № 9/п), за жовтень 2022р. (наказ від 20.10.2022р. № 10/п), за листопад 2022р. (наказ від 18.11.2022р. № 11/п);

- зобов`язати нарахувати та стягнути солідарно з Департаменту культури та туризму Одеської міської ради, Департаменту культури, міжнародного співробітництва та європейської інтеграції Одеської міської ради на його користь неправомірно недонараховану премію щомісячно по 20% премії за 4 місяці та 3 дні (серпень-грудень 2022р.);

- зобов`язати нарахувати та стягнути солідарно з Департаменту культури та туризму Одеської міської ради, Департаменту культури, міжнародного співробітництва та європейської інтеграції Одеської міської ради на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому при звільненні сум за шість місяців.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив про те, що підстави для позбавлення його премії повністю або частково у серпні-грудні 2022р. були відсутні. Зокрема, жодних порушень трудового розпорядку та інших позивач не допускав. Навпаки, за сумлінну плідну працю, високий професіоналізм, зразкове виконання службових обов`язків він був відзначений почесною грамотою, підписаною Одеським міським головою. Крім того, у відомостях про складові заробітної плати позивача за серпень-листопад 2022р. наявна складова надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливих робіт. Вона складає 50% від суми посадового окладу надбавки за ранг надбавки за вислугу років. У серпні-грудні 2022р. ця надбавка була 50%, що, на переконання позивача, вказує на відсутність порушень з його боку та виконання ним посадових обов`язків на достатньому рівні.

У зв`язку із цим, позивач вважає, що накази відповідача в частині виплати йому грошової премії у розмірі 10% за серпень (наказ від 12.08.2022р. №8/1), за вересень (наказ від 20.09.2022р. №9/п), за жовтень (наказ від 20.10.2022р. №10/п), за листопад (наказ від 18.11.2022р. №11/п) підлягають визнанню неправомірними і скасуванню. На думку позивача, під час розрахунку при звільненні незаконно не були нараховані та не були виплачені щомісячно по 20% премії за 4 місяці та 3 дні.

Також, як наголосив позивач, нарахування розміру матеріальної допомоги на оздоровлення не відповідає вимогам «Порядку обчислення середньої заробітної плати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100). Фактично матеріальна допомога на оздоровлення нарахована у сумі 10137,39 грн., в той час як відповідно до наданих розрахунків заробітної плати та табелів обліку робочого часу Департаменту за липень та серпень 2022р. ОСОБА_1 матеріальна допомога на оздоровлення мала бути нарахована в сумі 15930,20 грн. Різниця між нарахованою Департаментом позивачу та середньомісячною сумою матеріальної допомоги на оздоровлення, яка була розрахована під час перевірки, склала 5792,81 грн. Це ж порушення (недоплачену при звільненні суму ОСОБА_1 ) встановлено та було доведено до відома позивача інформацією Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 23.10.2023р. Як наслідок, позивач вважає, що на порушення ст.116 КЗпП України, вказана сума, виплата якої мала відбутися у день звільнення.

Відповідачі надали до суду 1-ї інстанції письмові відзиви, в якому позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження), із урахуванням виправлень, внесених ухвалою суду від 18.06.2025р., позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано накази Департаменту культури та туризму Одеської міської ради «Про преміювання» в частині виплати грошової премії ОСОБА_1 у розмірі 10% за серпень 2022р. (наказ від 12.08.2022р. №8/п), за вересень 2022р. (наказ від 20.09.2022р. №9/п), за жовтень 2022р. (наказ від 20.10.2022р. №10/п), за листопад 2022р. (наказ від 18.11.2022р. №11/п). Зобов`язано Департамент культури та туризму Одеської міської ради повторно вирішити питання преміювання ОСОБА_1 за період серпень - листопад 2022р. за підсумками роботи у відповідному місяці. Стягнуто з Департаменту культури та туризму Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 85818,60 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 18.09.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні даного судового рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2025р. і прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

07.10.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.10.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту культури та туризму Одеської міської ради та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 03.01.2018р. був призначений на посаду головного спеціаліста відділу по роботі з бібліотеками та історико-топонімічної комісії Департаменту культури та туризму Одеської міської ради згідно з розпорядженням міського голови від 26.12.2017р. №1647К.

28.09.2022р. рішенням Одеської міської ради №978-VIII, зокрема:

- створено Департамент культури, міжнародного співробітництва та європейської інтеграції Одеської міської ради та затвердити Положення про нього згідно з додатком 1;

- припинено діяльність Департаменту культури та туризму Одеської міської ради шляхом його ліквідації;

- визначено Департамент культури, міжнародного співробітництва та європейської інтеграції Одеської міської ради правонаступником повноважень виконавчих органів Одеської міської ради, що припиняють свою діяльність згідно з п.п.2-4 цього рішення;

- призначено комісію з припинення діяльності Департаменту культури та туризму Одеської міської ради, Департаменту міжнародного співробітництва та маркетингу Одеської міської ради, Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради відповідно до додатку 2;

- встановлено двомісячний строк для заявлення вимог кредиторів Департаменту культури та туризму Одеської міської ради, Департаменту міжнародного співробітництва та маркетингу Одеської міської ради та Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради, який обчислюється із дня оприлюднення повідомлення про рішення стосовно їх припинення..

05.12.2022р. розпорядженням міського голови №1528К позивача звільнено з займаної посади та переведено до Департаменту культури, міжнародного співробітництва та європейської інтеграції Одеської міської ради.

05.12.2022р., згідно з наказом Департаменту культури та туризму Одеської міської ради №48, позивача звільнено з займаної посади та виплачено йому компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період з 03.01.2020р. по 02.01.2021р. - 6 календарних днів, з 03.01.2021р. по 02.01.2022р. - 17 календарних днів та з 03.01.2022р. по 30.11.2022р. - 43 календарних дні.

У липні 2023р. Департаментом фінансів Одеської міської ради проведена перевірка з питання правильності нарахування заробітної плати та інших виплат, які передбачені законодавством України, ОСОБА_1 за період його роботи в Департаменті культури та туризму Одеської міської ради з 01.08.2022р. по 05.12.2022р.

Відповідно до довідки Департаменту фінансів Одеської міської ради від 31.07.2023р. за №1 «Про результати перевірки скарги ОСОБА_1 » встановлено, що наказом по Департаменту «Про організацію чергування у Департаменті культури та туризму Одеської міської ради у вихідні дні серпня 2022р.» від 01.08.2022р. №19 затверджено графік чергувань працівників Департаменту в вихідні дні. Згідно з графіком головний спеціаліст ОСОБА_1 знаходився на чергуванні 20.08.2022р., що відображено у додатковому табелі робочого часу за серпень 2022р.

Преміювання працівників Департаменту, зокрема, позивача, здійснювалося у відповідності до «Положення про преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам» (затв. директором Департаменту ОСОБА_2 , яке є додатком 1 до колективного договору на 2020-2022р.р., зареєстрованого за №11/6-84 від 15.01.2020р. у Департаменті труда та соціальної політики Одеської міської ради, схваленого загальними зборами трудового колективу Департаменту за протоколом від 02.01.2020р. №1). Відповідно до п.п.3.2 п.3 Положення щомісячне преміювання працівників Департаменту проводиться на підставі доповідних керівників структурних підрозділів Департаменту та наказів, в яких зазначається розмір премії з урахуванням показників. Однак, фактично доповідні керівників структурних підрозділи Департаменту до наказів не надавалися.

Відсоток премії працівникам Департаменту за період серпня по грудень 2022р. встановлено на підставі наказів директора Департаменту:

- від 12.03.2022р. №8/п в розмірах від 10% до 70%, у тому числі позивачу 10% (1324,07 грн), з урахуванням перерахунку в вересні 2022р.;

- від 20.09.2022р. №9/п в розмірах від 10 до 70%, у тому числі позивачу 10% (690,82 грн), відпрацьовано згідно з табелем за вересень 2022р. 12 робочих днів у зв`язку з відпусткою;

- від 20.10.2022р. №10/п в розмірах від 10% до 70%, у тому числі позивачу 10% (1208,93 грн.);

- від 18.11.2022р. №11/п в розмірах від 10% до 40%, у тому числі позивачу 10% (1266,50 грн).

Премія за 3 робочих дні грудня 2022р. працівникам Департаменту не нараховувалась у зв`язку з реорганізацією установи.

Відповідно до наказу Департаменту від 25.08.2022р. №24 позивачу здійснена оплата частини основної щорічної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 07.09.2022р. по 20.09.2022р. та виплачена йому матеріальна допомога на оздоровлення.

Разом із тим, як було встановлено Департаментом фінансів Одеської міської ради, нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення не відповідало вимогам «Порядку обчислення середньої заробітної плати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100).

Фактично матеріальна допомога на оздоровлення була нарахована у сумі 10137,39 грн., тоді як відповідно до наданих розрахунків заробітної плати та табелів обліку робочого часу Департаменту за липень та серпень 2022р. ОСОБА_1 матеріальна допомога на оздоровлення мала бути нарахована в сумі 15930,20 грн. Різниця між нарахованою Департаментом ОСОБА_1 та середньомісячною сумою матеріальної допомоги на оздоровлення, яка була розрахована під час перевірки, склала 5792,81 грн.

У листопаді 2022р., згідно з наказом Департаменту від 17.11.2022р. №31, ОСОБА_1 нараховано та сплачено матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань у розмірі посадового окладу з урахуванням надбавок та доплати, а саме: за ранг, за вислугу років, за високі досягнення у праці, за ведення військового обліку у сумі 12665 грн.

У відповідності до рішення Одеської міської ради від 28.09.2022р. №978-VIII «Про створення Департаменту культури, міжнародного співробітництва та європейської інтеграції Одеської міської ради та припинення діяльності деяких виконавчих органів Одеської міської ради» з урахуванням Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» 05.12.2022р. працівники Департаменту звільнені.

Наказом Департаменту від 05.12.2022р. №48, ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку з переведенням до Департаменту культури, міжнародного співробітництва та європейської інтеграції Одеської міської ради (на підставі розпорядження міського голови №1528К), з виплатою компенсації за невикористану частину щорічної відпустки у кількості 66 календарних днів у сумі - 38399,46 грн.

Розпорядженням міського голови від 06.12.2022 року №1542К ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста сектору маркетингу управління туризму з 06.12.2022р. А вже 29.12.2022р. розпорядженням міського голови від 27.12.2022р. №1642K позивача було звільнено з посади за угодою сторін.

Згідно з п.1.7 «Положення про преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам Департаменту» (додаток 1 до Колективного договору на 2020 - 2022р.р.) підставою для виплати премії для головних спеціалістів були накази директора Департаменту. Фактичне нарахування заробітної плати та інших виплат, передбачених чинним законодавством України, здійснювалось відповідно до наказів директора Департаменту.

Обрахувати обсяги зменшення нарахування виплат матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, суми компенсації за дні невикористаної відпустки під час звільнення, суми компенсації за роботу у вихідний день не має підстав.

23.10.2023р., за результатом звернення позивача, Південним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці надано відповідь за №ПД/3.1/1265-ЗВ-23 в якій, окрім іншого, зазначено, що в ході проведення позапланового заходу головою комісії з припинення діяльності Департаменту надано накази про преміювання працівників за період з липня по листопад 2022р., за якими позивачу встановлено наступні розміри премій:

- за липень у розмірі 30% (наказ від 18.07.2022р. №7/п);

- за серпень у розмірі 10% (наказ від 12.08.2022р. №8/11);

- за вересень у розмірі 10% (наказ від 20.09.2022р. №9/п);

- за жовтень у розмірі 10% (наказ від 20.10.2022р. №10/п);

- за листопад у розмірі 10% (наказ від 18.11.2022р. №11/п).

Втім, в ході проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) Департаменту не надані доповідні керівників структурних підрозділів Департаменту, в яких зазначається розмір премії з урахуванням показників, які зазначені у Положенні. Також, голова комісії з припинення діяльності Департаменту надав в ході заходу державного нагляду (контролю) табелі обліку робочого часу працівників за місяці 2022р.: липень, серпень, вересень, жовтень, листопад та грудень. За серпень 2022р. було надано табель обліку робочого часу з відображенням роботи працівників Департаменту, згідно з яким позивач не працював у вихідні дні. Одночасно, для вивчення надано ще один табель обліку робочого часу за серпень 2022р., з відображенням лише роботи позивача, де зазначена відмітка «Ч» - 20.08.2022р. В жодному іншому вищезазначеному табелі обліку робочого часу, які надані в ході позапланового заходу державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю головою комісії з припинення діяльності Департаменту не відмічена робота позивача у вихідний день.

Також, у відповіді №ПД/3.1/1265-ЗВ-23 Південним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці зроблено висновок про те, що роботодавцем порушено вимоги ч.1 ст.7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме у період дії воєнного стану порядок організації діловодства з питань трудових відносин, оформлення і ведення трудових книжок та архівного зберігання відповідних документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці.

В ході проведення перевірки, надано наказ Департаменту від 01.08.2022р. №19 про організацію чергування у Департаменті, яким затверджено графік чергування працівників, відповідно до якого позивач, повинен чергувати 20.08.2022р. у проміжок часу: з 09:00 год. по 15.00 год. Підтвердження ознайомлення позивача із зазначеним наказом відсутнє.

Зокрема, наказом Департаменту від 31.08.2022р. №19/1, у зв`язку з виробничою необхідністю та відповідно до графіку чергування у Департаменті наказано ОСОБА_1 бути присутнім у приміщенні Департаменту 20.08.2022р. з 09:00 год. по 15.00 год., для здійснення чергування. При цьому, Відділу фінансового та правового забезпечення наказано здійснити виплату середньочасової плати за 6 од. чергування у двократному розмірі. У нижній частині наказу Департаменту від 31.08.2022р. №19/1 міститься відмітка про ознайомлення позивача з наказом.

Окрім цього, в ході проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю), надані розрахункові відомості заробітної плати працівника Департаменту, за період липень-грудень 2022р. Підтвердження нарахування та виплати позивачу адміністрацією Департаменту середньочасової плати за 6 год. чергування у двократному розмірі не надано. Так, робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або ж у грошовій формі у подвійному розмірі, що передбачено ч.1 ст.72 КЗпП України. Одночасно, ст.107 Кодексу визначає оплату роботи у святкові і неробочі дні.

Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 було здійснено 27.12.2022р., про що свідчить відомість нарахування коштів №29 Департаменту (Виплата заробітної плати) за грудень 2022р.

Позивач вважаючи протиправними накази Департаменту культури та туризму Одеської міської ради «Про преміювання» в частині виплати грошової премії у розмірі 10% за серпень, вересень, жовтень, листопад 2022р. та невиплату середнього заробітку за час затримки виплати належних йому при звільненні сум за шість місяців звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи даний позов, суд 1-ї інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, наявності правових підстав для їх часткового задоволення.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні у них докази, не в повній мірі погоджується із такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Аналогічні положення фактично містяться і в ч.1 ст.2 КЗпП України.

Так, правовідносини з приводу проходження публічної служби в органах, а також на посадах місцевого самоврядування врегульовані нормами Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001р. №2493-III.

Відповідно до вимог ст.2 цього Закону, посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження відносно здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

За приписами ст.4 Закону №2493-III, служба в органах місцевого самоврядування здійснюється на таких основних принципах: служіння територіальній громаді; поєднання місцевих і державних інтересів; верховенства права, демократизму та законності; гуманізму і соціальної справедливості; гласності; пріоритету прав та свобод людини і громадянина; рівних можливостей доступу громадян до служби в органах місцевого самоврядування з урахуванням їх ділових якостей та професійної підготовки; самостійності кадрової політики в територіальній громаді; фінансового та матеріально-технічного забезпечення служби за рахунок коштів місцевого бюджету; дотримання прав місцевого самоврядування; правової та соціальної захищеності посадових осіб місцевого самоврядування; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності та відданості справі; підконтрольності, підзвітності, персональної відповідальності за порушення дисципліни та неналежне виконання службових обов`язків; захисту інтересів відповідної територіальної громади.

Як передбачено у ст.7 Закону №2493-III, посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Разом із тим, на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

У відповідності до ст.8 Закону №2493-III, основними обов`язками посадових осіб місцевого самоврядування є: додержання Конституції і законів України, інших нормативно-правових актів, актів органів місцевого самоврядування; забезпечення відповідно до їх повноважень ефективної діяльності органів місцевого самоврядування; постійне вдосконалення організації своєї роботи, підвищення професійної кваліфікації; сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків, ініціативність та творчість у роботі; недопущення дій або ж бездіяльності, які можуть зашкодити інтересам місцевого самоврядування та держави; шанобливе ставлення до громадян та їх звернень до органів місцевого самоврядування, турбота про високий рівень культури, спілкування і поведінки, авторитет органів та посадових осіб місцевого самоврядування; додержання прав та свобод людини і громадянина; збереження державної таємниці, інформації про громадян, що стала їм відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків, а також іншої інформації, яка згідно із законом не підлягає розголошенню;

Згідно із ч.ч.2 та 3 ст.97 КЗпП, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород, а також інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не було укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання із виборним органом первинної профспілкової організації, що представляє інтереси більшості працівників, а в разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) та відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених ч.2 цієї статті.

Аналогічні положення викладено у ст.15 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995р. №108/95-ВР.

Відповідно до ст.2 Закону 108/95-ВР, у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Так, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата, у свою чергу, це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, що передбачені чинним законодавством, а також премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Посадові особи одержують заробітну плату, розмір якої має забезпечувати достатній життєвий рівень. Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

Групи за оплатою праці працівників виконавчих апаратів обласних рад, виконавчих органів міських рад встановлюються Кабінетом Міністрів України (ст.21 Закону №2493-III).

Так, колегія суддів зазначає, що умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади врегульовано постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006р. №268.

За змістом п.2 Постанови №268, керівникам органів, зазначених у п.1 цієї Постанови, надано права, у межах затвердженого фонду оплати праці, зокрема здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також до державних та професійних свят та ювілейних дат у 2006р. в межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисі відповідного органу, та економії коштів на оплату праці, а починаючи з 01.01.2007р. - у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10% посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання відповідного органу.

Премія виплачується понад основну заробітну плату, як стимулювання і заохочення за успішну трудову діяльність.

Аналогічно, у силу п.3.13 розділу 3 «Трудові відносини. Оплата праці» Колективного договору Департаменту культури та туризму на 2020-2022р.р., роботодавець зобов`язується здійснювати щомісячне преміювання працівників Департаменту відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не меншому, ніж 10% посадових окладів та економії фонду оплати праці, з урахуванням фактично відпрацьованого часу на підставі «Положення про преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам» (додаток № 1 до Колективного договору).

Додатком 1 до Колективного договору затверджено «Положення про преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам Департаменту культури та туризму».

Пунктом 1.6 Положення передбачено, що премії за результатами роботи за відповідний місяць нараховуються щомісячно у відсотках до місячного посадового окладу конкретного працівника з урахуванням всіх надбавок та доплат у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не меншому, ніж 10% посадового окладу та економії фонду оплати праці.

При цьому, премії працівникам нараховуються та виплачуються за фактично відпрацьований час, з урахуванням положень, передбачених Колективним договором.

Розділом 3 Положення визначено показники преміювання та визначення розміру премії.

Згідно з п.3.1 Положення, умови преміювання, за яких премія нараховується, не впливають розмір премії, але їх дотримання обов`язкове для її одержання.

Пунктом 3.2 Положення передбачено, що преміювання працівників Департаменту культури та туризму здійснюється на підставі всебічного аналізу виконання ними основних обов`язків за умови підготовки подання на преміювання. Директором департаменту (або особою, яка виконує його обов`язки) готується подання на керівника та заступника керівника із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові, назви посади і розміру премії, та подання на інших працівників із зазначенням середнього розміру преміювання. Зазначені подання погоджуються з департаментом фінансів Одеської міської ради та заступником міського голови, який здійснює координацію департаменту культури та туризму Одеської міської ради відповідно до розподілу обов`язків між Одеським міським головою, першим заступником Одеського міського голови, секретарем Одеської міської ради, заступниками Одеського міського голови, керуючим справами виконавчого комітету Одеської міської Ради, затвердженого відповідним розпорядженням міського голови.

За відсутності вищезазначених подань міський голова має право одноосібно визначити розмір премій директору департаменту та його заступникам з урахуванням показників, зазначених у цьому Положенні.

Щомісячне преміювання працівників департаменту культури та туризму Одеської міської ради проводиться на підставі доповідних керівників структурних підрозділів департаменту та наказів, в яких зазначається розмір премії з урахуванням показників, зазначених у цьому Положенні.

Відповідно до п.3.3 Положення, для визначення розміру премії враховуються таки показники: своєчасність та якість виконання основних завдань, визначених Положеннями про департаменту культури та туризму Одеської міської ради, посадовими інструкціями; виконавська дисципліна; трудова дисципліна; інші показники.

Як уже зазначалося колегією суддів вище, предметом даного спору є, з-поміж іншого, накази Департаменту, якими ОСОБА_1 встановлено виплату грошової премії на рівні 10% за серпень 2022р. (наказ від 12.08.2022р. №8/п), за вересень 2022р. (наказ від 20.09.2022р. №9/п), за жовтень 2022 (наказ від 20.10.2022р. №10/п), за листопад 2022р. (наказ від 18.11.2022р. №11/п).

У той же час, ОСОБА_1 наполягає на тому, що до виплати йому належали грошові премії у розмірі 30% за серпень, вересень, жовтень та листопад 2022р.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції, рішення якого переглядається, у взаємозв`язку з аргументами учасників справи, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем дійсно, в порушення вимог Положення про преміювання, не було надано доповідних керівників структурних підрозділів Департаменту, в яких би визначався (встановлювався) конкретний розмір премії ОСОБА_1 із урахуванням відповідних показників, які зазначені у Положенні.

Факт відсутності відповідних доповідних керівників структурних підрозділів підтверджено і в ході проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) Південним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці.

На користь вказаних висновків свідчить також і те, що за змістом листа Комісії з припинення діяльності Департаменту від 26.07.2023р., у розпорядженні Комісії були відсутні будь-які копії доповідних керівників структурних підрозділів, на підставі яких нараховувались премії посадовим особам Департаменту туризму.

Так, відповідно до інформації Комісії з припинення діяльності Департаменту від 09.08.2023р., середній розмір преміювання працівників за період з січня по грудень 2022р. становив за: січень - 50%; лютий - 50%; березень - 50%; квітень - 50%; травень - 30%; червень - 30%; липень - 30%; серпень - 30%; вересень - 30%; листопад - 30%. Водночас, за інформацією Комісії від 22.11.2023р., розмір преміювання позивача за період січень-червень 2022р. здійснювалося у наступних розмірах: за січень - 30%; за лютий - 40%; за березень - 40%; за квітень - 70%; за травень - 50%; за червень - 30%.ч

У контексті зазначеного, колегія суддів насамперед звертає увагу на те, що у відповідності до п.2.3 Колективного договору Департаменту на 2020 - 2022р.р., сторони домовились не допускати обмеження трудових прав та соціально-економічних інтересів працівників.

Працівники, за правилами п.3.7 Положення про преміювання, дійсно можуть бути позбавлені премії повністю або ж частково, проте за несвоєчасне або неякісне виконання посадових обов`язків, в тому числі з порушенням строків виконання доручень, неякісною підготовкою матеріалів, тощо, порушення правил внутрішнього розпорядку, трудової дисципліни та громадського порядку.

Втім, як під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, так і під час її апеляційного перегляду, відповідачами не було надано жодних належних доказів того, що позивач несвоєчасно чи неякісно виконував посадові обов`язки, в тому числі з порушенням строків виконання доручень, неякісно здійснював підготовку матеріалів, тощо, чи порушував правила внутрішнього розпорядку, трудової дисципліни та громадського порядку.

Більше того, як правильно встановлено судом 1-ї інстанції, у складі заробітної плати позивача за серпень-листопад 2022р. була наявна така складова як «надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливих робіт». Вказана надбавка складала 50% від суми посадового окладу надбавки за ранг та надбавки за вислугу років (у серпні-грудні 2022р. вказана надбавка становила 50%).

Вказане, на переконання колегії суддів, дійсно може опосередковано свідчити про відсутність порушень з боку позивача та виконання ним посадових обов`язків на достатньому рівні. Це, у свою чергу, виключає правові підстави для позбавлення позивача премії повністю або частково у серпні-грудні 2022р.

Отже, аналізуючи наведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що спірні накази Департаменту культури та туризму в частині виплати позивачу грошової премії у розмірі 10% за серпень (наказ від 12.08.2022р. №8/п), за вересень (наказ від 20.09.2022р. №9/п), за жовтень (наказ від 20.10.2022р. №10/п), за листопад (наказ від 18.11.2022р. №11/п) є неправомірними, необґрунтованими та, відповідно, підлягають скасуванню.

Як наслідок, в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню за наведених вище підстав.

У той же час, в контексті спірних правовідносин, суд першої інстанції цілком вірно врахував, що питання виплати премії працівникам вирішується керівником органу відповідно до особистого вкладу працівника в загальні результати роботи, а також в межах коштів передбачених кошторисом на преміювання та економії фонду оплати праці, а тому така виплати не є обов`язковою, а розмір щомісячної премії залежить від виконання показників роботи та особистого внеску в загальні результати роботи.

Оцінка таких показників роботи та результатів виконання посадових обов`язків є питаннями, які входять до компетенції керівника відповідного органу.

Так, за загальним правилом, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Відповідно ж до завдань адміністративного судочинства, визначених ст.2 КАС України, суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними цією статтею. Адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження стосовно вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції констатує, що керівник відповідного органу, у цьому випадку, наділений дискреційними повноваження в частині визначення права та виплату або ж невиплату інших заохочувальних та компенсаційних виплат відповідному працівнику, про що також було вірно зазначено судом 1-ї інстанції.

Повертаючись до обставин справи, суд апеляційної інстанції вкотре зазначає, що відповідачами не доведено суду, що позивач несвоєчасно чи неякісно виконував свої посадові обов`язки, в тому числі з порушенням строків виконання доручень, неякісно здійснював підготовку матеріалів, порушував правила внутрішнього розпорядку, трудової дисципліни або ж громадського порядку, так само і не надано доповідні керівників структурних підрозділів Департаменту, в яких визначався би певний розмір премії з урахуванням показників, які зазначені у Положенні, що свідчить про недотримання порядку виплати премії.

Таким чином, зважаючи на той факт, що визначення розміру та виплата спірних доплат (премії) є дискреційними повноваженнями керівника відповідного органу, і суд не вправі перебирати на себе повноваження у виді визначення права та виплату чи не виплату інших заохочувальних та компенсаційних виплат відповідному працівнику, колегія суддів, вважає, що ефективним способом захисту прав позивача, у даному випадку, є саме зобов`язання Департаменту культури та туризму повторно вирішити питання преміювання ОСОБА_1 за період серпень - листопад 2022р. за підсумками його роботи у відповідному місяці.

Решта доводів апелянта висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Також, на стадії апеляційного провадження спірним є питання дотримання чи недотримання позивачем встановленого законом строку звернення до суду з даними позовними вимогами.

За правилами ст.116 КЗпП України (у редакції до внесення змін відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. №2352-ІХ) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, передбачене ст.117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Цією нормою КЗпП України на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас, невиконання роботодавцем (в добровільному порядку) обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку.

У той же час, Законом №2352-ІХ запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення ст.117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч.1 цієї статті».

Закон №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція ст.117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022р.

Частиною 1 ст.122 КАС України передбачено те, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або ж повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах відносно прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч.5 ст.122 КАС України.

За правилами ч.1 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

За змістом ч.2 ст.123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Повертаючись до обставин справи, що розглядається, колегія суддів зазначає, що у позовних вимогах позивач просив суд зобов`язати нарахувати та стягнути солідарно з відповідачів на його користь середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум (за шість місяців).

У свою чергу, відповідач, аргументуючи вимоги поданої апеляційної скарги, вказує на те, що позивачем було порушено вимоги процесуального законодавства щодо строку звернення до суду з відповідним позовом, з огляду на що такий позов повинен був бути залишений без розгляду.

Надаючи оцінку зазначеним вище доводам відповідача, колегія суддів враховує, що Верховним Судом неодноразово досліджувалося питання застосування ст.122 КАС України у співвідношенні до положень КЗпП України і практика Верховного Суду у подібних спорах сформована так, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанова Верховного Суду від 30.05.2024р. у справі №280/6009/23).

Так, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2021р. у справі №240/532/20 сформував правовий висновок, який полягає у тому, що встановлений у положеннях ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість, строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у ст.122 КАС України і ч.5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо ч.2 цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців. Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору стосовно стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою ч.5 ст.122 КАС України, були відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах норми КЗпП України.

Таким чином, КАС України передбачає можливість установлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст.122 Кодексу і таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч.5 ст.122 КАС України.

Судова колегія зауважує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною або ж додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, а відтак, погоджується з доводами відповідача про те, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеної виплати обмежується місячним строком (ч.5 ст.122 КАС України).

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 11.02.2021р. у справі №240/532/20 та від 08.10.2025р. у справі №560/19282/24.

При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.5 ст.242 КАС України).

Аналогічні положення містяться і в ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

За такого правового регулювання, суд апеляційної інстанції відхиляє аргументи позивача щодо відсутності підстав для застосування судами ч.5 ст.122 КАС України до спірних правовідносин і необхідність застосування положень КЗпП України (в частині вимог про стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні).

Як установлено судом і не заперечується ОСОБА_1 , виплату матеріальної допомоги на оздоровлення було проведено 27.10.2023р., отже місячний строк звернення до суду з вказаними позовними вимогами обраховується з 28.10.2023р. Водночас, лише 04.12.2023р., ОСОБА_1 з метою захисту своїх прав надіслав позовну заяву до Приморського районного суду м.Одеси, обґрунтовано вважаючи з відповіді Південним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 04.01.2024р. провадження по цивільній справі №522/24797/23 було відкрито. Проте, ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 06.03.2024р. (яка набрала законної сили 22.03.2024р.) провадження по цивільній справі №522/24797/23 закрито з підстав, що відповідачі по справі є суб`єктами владних повноважень, спір стосується проходження публічної служби, та за своїм характером є публічно-правовим, тому заявлені позовні вимоги необхідно розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Однак, до адміністративного суду позивач звернувся лише 25.03.2024р., тобто з пропуском місячного строку, визначеного ч.5 ст.122 КАС України (враховуючи і той факт, що звернення позивача до районного суду відбулося також із пропуском встановленого строку).

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині необхідно залишити без розгляду відповідно до ст.123 КАС України.

У свою чергу, правовідносини щодо строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів щодо стягнення заробітної плати (іншої частини позовних вимог) регулюються положеннями ст.233 КЗпП України.

Як встановлено у ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті.

Із заявою стосовно вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст.116).

Отже, враховуючи вищевикладене строки звернення до суду у спірних правовідносинах щодо оплати праці осіб, які перебувають (перебували) на посадах публічної служби слід обраховувати відповідно до норм, передбачених ст.233 КЗпП України.

Відповідно, строк звернення до суду з позовними вимогами стосовно перерахунку грошового забезпечення за період з 19.07.2022р. (тобто дати набрання чинності Законом №2352-ІХ) обмежений трьома місяцями з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як уже встановлено судами обох інстанцій, із наказами Департаменту «Про преміювання» в частині виплати грошової премії ОСОБА_1 у розмірі 10% останній ознайомлений не був.

Так, із спірними наказами позивач ознайомився в складі матеріалів перевірки Департаменту фінансів (довідка №1 від 31.07.2023р.) 04.09.2023 року.

Також, ОСОБА_1 у період з січня 2023р. по лютий 2024р. звертався із заявами та скаргами до Одеської міської ради, Держаудитслужби, Федерації професійних спілок, Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, БЕБ України, Генерального прокурора України, Державної служби України з питань праці, Поліції, ДПС, Департаменту фінансів, намагаючись вирішити спір в позасудовому порядку. Проте, питання оплати премії та середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні залишились невирішеними.

Крім того, як зазначив позивач, порушення відповідачем вимог трудового законодавства було встановлено, зокрема, Південним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, про що було повідомлено ОСОБА_1 відповіддю від 23.10.2023р. №ПД/3.1/1265/3В-2 на його звернення. При цьому, було поінформовано, що поновлення порушених прав працівників може бути здійснено особою, що їх порушила, та рекомендовано ОСОБА_1 звернутися у першу чергу до роботодавця. У свою чергу, відмову роботодавця поновити його порушені права визначено як ознаку трудового спору. Роз`яснено про можливість звернення до суду в порядку цивільного судочинства, із посиланням на строки, встановлені ст.233 КЗпП України, зокрема, ч.2 вказаної статті - тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

04.12.2023р. ОСОБА_1 звернувся Приморського районного суду м.Одеси, однак, як вже зазначалося вище, ухвалою суду від 06.03.2024р. (набрала законної сили 22.03.2024р.) провадження у справі № 522/24797/23 було закрито з підстав, що заявлені позовні вимоги необхідно розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Викладене вище стало підставою для звернення (без суттєвих зволікань) позивача до Одеського окружного адміністративного суду - 25.03.2024р., тобто вже через два дні після набрання ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 06.03.2024р. законної сили.

Суд 1-ї інстанції, у цьому контексті, цілком вірно звернув увагу на те, що відповідачі не надали доказів ознайомлення позивача із оскаржуваними наказами, так само і не надано доказів одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити, що визначення моменту, коли саме ОСОБА_1 набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг та характер виплачених йому сум, як початку перебігу строку у цій справі відповідає вимогам ч.2 ст.233 КЗпП України та не суперечить принципу юридичної визначеності.

Таким чином, звернувшись до суду з цим адміністративним позовом 25.03.2024р. позивач не пропустив строк звернення до суду, визначений ст.233 КЗпП України, а тому висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для залишення адміністративного позову без розгляду в частині вимог про визнання протиправними і скасування наказів Департаменту про преміювання позивача є цілком обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам чинного трудового законодавства.

Як наслідок, доводи апеляційної скарги Департаменту культури та туризму Одеської міської ради частково знайшли своє підтвердження.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та лише суб`єктивній думці останнього.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За приписами п.3 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Отже, з огляду на правову позицію Верховного Суду та враховуючи, що судом 1-ї інстанції було порушено норми процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.319 КАС України, вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу Департаменту, частково скасувати рішення суду першої інстанції та залишити даний адміністративний позов у відповідній частині без розгляду.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити про те, що в силу ч.4 ст.240 КАС України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Керуючись ст.ст.122,123,308,311,315,317,319,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту культури та туризму Одеської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року в частині стягнення з Департаменту культури та туризму Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - скасувати та залишити в цій частині позовну заяву ОСОБА_1 - без розгляду.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 17.03.2026р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.А. Голуб

В.О. Скрипченко