Справа № 160/3125/26
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2026-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2026 рокуСправа №160/3125/26
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою приватного акціонерного товариства КАМЕТ-СТАЛЬ до Південно-Східної митниці про визнання протиправним та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення,-
10.02.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 10.02.2026 року через систему Електронний суд позовна заява приватного акціонерного товариства КАМЕТ-СТАЛЬ до Південно-Східної митниці, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA110040/2025/000009.
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач вважає, що обґрунтовані підстави для обмеження Позивача у праві на застосування тарифних преференцій шляхом прийняття рішення про відмову у оформленні митної декларації відсутні. Отже, оскаржуване рішення Південно-Східної митниці про відмову в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA110040/2025/000009 є необґрунтованим, безпідставним та підлягає скасуванню.
11.03.2026 року від приватного акціонерного товариства КАМЕТ-СТАЛЬ до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено про те, що відповідач не подав будь-якого доказу на спростування зазначених в позовній заяві обставин. Отже висновки, зазначені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими.
17.03.2026 року від Південно-Східної митниці до суду надійшло заперечення щодо відповіді на відзив, в якому представником відповідача висловлена правова позиція аналогічна правовій позиції у відзиві на позовну заяву.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2026 року, зазначена вище справа була розподілена та 11.02.2026 року передана судді Пруднику С.В.
16.02.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято до свого провадження означену позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду.
09.03.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду у задоволенні клопотання представника Південно-Східної митниці Дерець Тетяни Валентинівни про розгляд справи з викликом сторін відмовлено.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що між приватним акціонерним товариством КАМЕТ-СТАЛЬ (скорочено ПРАТ «Камет-сталь», надалі позивач, Покупець) та компанією METINVEST INTERNATIONAL SA (Швейцарія) (далі - Продавець) 05.02.2025 року був укладений Контракт купівлі-продажу феросилікомарганцю № MISA-KAMET-2025/1/FSM (далі - Контракт).
Відповідно до умов преамбули Контракту Продавець зобов`язується передати, а Покупець зобов`язується купити Товар, описаний нижче, відповідно до умов цього Контракту, а також додатків до нього та умов Інкотермс у редакції 2020 р.
Згідно розділу 1 «Комерційні умови» цього ж Контракту, найменування Товару, виробник, якість, пакування, маркування, кількість, період поставки та ціна Товару будуть узгоджені між Сторонами для кожної поставки та зазначені у відповідних Специфікаціях до Контракту.
В подальшому, 24.06.2025 року Сторонами було укладено Специфікацію № 2 до вищевказаного Контракту.
В цьому договірному документі, Сторони, серед іншого, погодили, що загальна кількість ресурсів, що поставляються становить 2000 МТ (+/-11%) (п. 4 Специфікації), а ціна товару складає 1124,60 євро (EUR) за 1 (одну) метричну тонну.
Окрім цього, в Специфікації було визначено умови постачання:
FCA порт Гдиня, Польща, згідно з INCOTERMS 2020;
датою постачання Товару є дата завантаження в залізничні вагони призначеного Покупцем експедитора в Місці Постачання, яка вважається датою проставлення печатки станції Постачання на відповідних залізничних накладних.
Умови оплати за Контрактом Покупець здійснює 100% оплату за Товар на банківський рахунок Продавця, зазначений у цьому Контракті, протягом 30 календарних днів від дати відвантаження Товару, і тільки після отримання повного комплекту нижчезазначених документів.
Продавцем був наданий комерційний рахунок (інвойс) № 95568841 від 05.07.2025 року на суму 2 474 963,45 євро. В деталях рахунку вказано Додаток (Специфікація) № 2 від 24.06.2025 року, також міститься посилання на Контракт № MISA-KAMET-2025/1/FSM від 05.02.2025.
Так, одночасно з поданням електронної митної декларації декларантом було подано Контракт № MISA-KAMET-2025/1/FSM від 05.02.2025 року, Специфікацію № 2 від 24.06.2025 року до нього; рахунок-фактуру (інвойс) (Commercial invoice) № 95568841 від 05.07.2025 року; коносамент № І від 27.06.2025 року, сертифікат з перевезення (походження) товару форми EUR.1 № J 19299008 тощо.
Факт подання цих документів разом з ЕМД підтверджується змістом картки відмови.
Водночас, як вбачається з картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA110040/2025/000009 (далі картка відмови) за результатами перевірки митної декларації або документа, що її замінює, а також інших документів, наданих відповідно до Митного кодексу України, поданих 13.08.2025 року о 17 год. 16 хв. декларантом або уповноваженою ним особою (ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШІППІНГ»), Відповідачем було прийнято рішення про відмову у митному оформленні (випуску) товарів.
Означене рішення про відмову мотивовано таким:
Додатком 3А до Протоколу визначені графи сертифіката EUR.1 обов`язкові до заповнення, у тому числі графа 2, у якій зазначаються назви Сторін, що підписали Угоду.
У гр. 2 сертифікату EUR.1 від 04.07.2025 № J 19299008 замість назв Сторін зазначено лише одну країну «NORGE», що не відповідає вимогам Угоди. У гр.3 сертифікату EUR.1 від 04.07.2025 № J 19299008 в адресі отримувача невірно зазначено назву міста зазначено Kaimanske, а повинно бути Kamianske. У гр. 11 сертифікату міститься печатка митного органу Королівства Норвегії, відтиск якої не відповідає офіційно доведеним до Держмитслужби зразкам печаток митних органів уповноваженим на видачу сертифікатів форми EUR 1 (відповідно до п.1 ст. 33 Протоколу про правила визначення походження Угоди). Виходячи із вищевикладеного у митного органу відсутні підстави для застосування преференційного режиму та надання товарам 403 преференції в рамках Угоди. Таким чином встановлено, що ЕМД подана з порушенням вимог ст.41,42 та вимоги ч.1. 257 Митного кодексу України, затвердженого Законом України від 13.03.2012 №4495-VI (далі МКУ), в частині за явлення декларантом точних відомостей необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України».
Вважаючи картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення протиправною та безпідставною, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно ж до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Згідно положень частини 2 статті 1 Митного кодексу України (далі - МК України) відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.
У пунктах 23, 24 статті 4 МК України наведено визначення понять "митне оформлення" та "митний контроль". Так, митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення; митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.
Згідно з положеннями частин першої та другої статті 271 МК України мито - це загальнодержавний податок, встановлений Податковим кодексом України та цим Кодексом, який нараховується та сплачується відповідно до цього Кодексу, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В Україні застосовуються такі види мита: 1) ввізне мито; 2) вивізне мито; 3) сезонне мито; 4) особливі види мита: спеціальне, антидемпінгове, компенсаційне, додатковий імпортний збір.
Статтею 272 МК України встановлено, що ввізне мито встановлюється на товари, що ввозяться на митну територію України. Встановлення нових та зміна діючих ставок ввізного мита, визначених Митним тарифом України, здійснюються Верховною Радою України шляхом прийняття законів України.
Базою оподаткування митом товарів, що переміщуються через митний кордон України, згідно статті 279 МК України, є: для товарів, на які законом встановлено адвалорні ставки мита, - митна вартість товарів; 2) для товарів, на які законом встановлено специфічні ставки мита, - кількість таких товарів у встановлених законом одиницях виміру.
Для товарів, на які законом встановлено комбіновані ставки мита, база оподаткування визначається відповідно до пунктів 1 і 2 цієї частини.
Відповідно до статті 280 МК України, в Україні застосовуються такі види ставок мита: 1) адвалорна - у відсотках до встановленої статтею 279 цього Кодексу бази оподаткування; 2) специфічна - у грошовому розмірі на одиницю бази оподаткування, встановлену статтею 279 цього Кодексу; 3) комбінована, що складається з адвалорної та специфічної ставок мита.
Забороняється застосовувати інші, ніж встановлені у частині першій цієї статті, види ставок мита.
Ввізне мито на товари, митне оформлення яких здійснюється в порядку, встановленому для підприємств, нараховується за ставками, встановленими Митним тарифом України.
Ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.
До товарів, що походять з України або з держав - членів Світової організації торгівлі, або з держав, з якими Україна уклала двосторонні або регіональні угоди щодо режиму найбільшого сприяння, застосовуються пільгові ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не встановлено законом.
До товарів, які випускаються у вільний обіг на митній території України відповідно до частини шостої статті 75 цього Кодексу, застосовуються знижені ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не визначено законом.
До решти товарів застосовуються повні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.
Статтею 281 МК України передбачено встановлення тарифних пільг (тарифні преференції).
Так, частиною першою вказаної статті встановлено, що допускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниження ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держав, з якими укладено відповідні міжнародні договори.
Кабінет Міністрів України затверджує концепцію "походження товарів" і методи адміністративного співробітництва відповідно до Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, які підлягають застосуванню з дня набрання чинності відповідним рішенням Підкомітету з питань митного співробітництва, утвореного відповідно до статті 83 глави 5 розділу IV зазначеної Угоди, що оприлюднюється відповідно до процедури, встановленої Кабінетом Міністрів України.
Законом України №4091-VI від 07.12.2011 року було ратифіковано Угоду про вільну торгівлю між Україною та державами ЄАВТ (далі Угода).
Виходячи з преамбули цієї Угоди, її учасниками є Україна, з одного боку, та Республіка Ісландія, Князівство Ліхтенштейн, Королівство Норвегія, Швейцарська Конфедерація (далі - держави ЄАВТ), з другого боку.
Пунктом 1 статті 2.1 цієї Угоди визначено, що розділ 2 «Торгівля товарами» застосовується до таких товарів, якими торгують Сторони:
a) всіх товарів, що класифіковані у розділах з 25 до 97 Гармонізованої системи опису та кодування товарів (ГС), за винятком продукції, зазначеної в додатку I;
b) перероблених сільськогосподарських товарів, зазначених у додатку II, враховуючи домовленості, що викладені у цьому додатку, а також
c) риби та інших морських продуктів, зазначених у додатку III.
При цьому, феросилікомарганець, що поставлявся за Контрактом є товаром, класифікованим за розділом 72 ГС, у зв`язку з чим на нього поширюються умови розділу 2 Угоди «Торгівля товарами».
Згідно п. 1 ст. 2.3 цієї Угоди, з набранням чинності цією Угодою Сторони повинні скасувати всі мита та еквівалентні миту податки і збори на імпорт товарів, які походять з держав ЄАВТ або України і які зазначено в пункті 1 статті 2.1, за винятком випадків, коли інше зазначено в додатку IV. Жодні нові мита та еквівалентні миту податки і збори на імпорт не будуть запроваджені.
Таким чином, товар, що поставлявся в межах Специфікації № 2 до Контракту № MISA-KAMET-2025/1/FSM, є таким, на який має поширюватися дія преференційного режиму щодо скасування мита на імпорт цього товару за Угодою про вільну торгівлю між Україною та державами ЄАВТ.
Водночас, продукти, що походять з держави ЄАВТ, під час імпорту до України та продукти, що походять з України, під час імпорту до держави ЄАВТ повинні отримати переваги від цієї Угоди після надання одного з можливих підтверджень походження, зокрема сертифікату з перевезення товару EUR.1.
Так, на виконання вимог вищевказаної Угоди та Митного кодексу України:
2) Окрім цього, декларантом було надано відповідачу сертифікат EUR.1 від 04.07.2025 № J 19299008, що підтверджує факт походження товару з держав ЄАВТ.
Суд вважає, що здійснення вищевказаних дій є достатнім для реалізації права на отримання тарифних преференцій, з урахуванням тому, що інших підстав для відмови у застосуванні преференційного режиму, окрім як змістовних недоліків поданого декларантом сертифікату форми EUR.1, Відповідачем у картці відмови сформульовано не було.
Частиною 9 статті 264 МК України затверджено, що митний орган не має права відмовити у прийнятті митної декларації, якщо виконано всі умови, встановлені цим Кодексом.
Відмова митного органу у прийнятті митної декларації повинна бути вмотивованою, а про причини відмови має бути письмово повідомлено декларанта (частина 10 статті 264 МК України). У частині 11 цієї ж статті передбачено, що митний орган відмовляє у прийнятті митної декларації виключно з таких підстав:
1) митна декларація не містить усіх відомостей або подана без документів, передбачених статтею 335 цього Кодексу;
2) електронна митна декларація не містить встановлених законодавством обов`язкових реквізитів;
3) митну декларацію подано з порушенням інших вимог, встановлених цим Кодексом.
Частиною 12 статті 264 МК України встановлено, що у разі відмови у прийнятті митної декларації посадовою особою митного органу заповнюється картка відмови у прийнятті митної декларації за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Один примірник зазначеної картки невідкладно вручається (надсилається) декларанту або уповноваженій ним особі. Інформація про відмову у прийнятті для оформлення електронної митної декларації надсилається декларанту електронним повідомленням, засвідченим електронним цифровим підписом посадової особи митного органу.
З системного аналізу картки відмови № UA110040/2025/000009 вбачається, що підставою для відмови у прийнятті митної декларації є те, що, на думку відповідача, ЕМД була подана з порушенням вимог ст. ст. 41, 42 та вимоги ч.1 ст. 257 Митного кодексу України.
Частиною першою статті 41 МК України визначено, що документами, що підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару або засвідчена декларація про походження товару, або декларація про походження товару, або сертифікат про регіональне найменування товару.
Пунктом третім частини першої статті 42 цього ж Кодексу передбачено, що у разі переміщення товару через митний кордон України країна походження товару обов`язково заявляється (декларується) митному органу шляхом зазначення в митній декларації назви країни походження товару та відомостей про сертифікат про походження товару якщо для цілей визначення країни походження товару це передбачено законами України та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Вимога частини першої статті 257 МК України передбачає, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, на які накладено електронний підпис декларанта.
Фактично, з наведеного відповідачем обґрунтування рішення про відмову, вбачається, що поданий декларантом сертифікат з перевезення товару EUR.1. не відповідає вимогам до його форми, а саме:
У гр. 2 сертифікату EUR.1 від 04.07.2025 № J 19299008 замість назв Сторін зазначено лише одну країну «NORGE», що не відповідає вимогам Угоди;
У гр.3 сертифікату EUR.1 від 04.07.2025 № J 19299008 в адресі отримувача невірно зазначено назву міста зазначено Kaimanske, а повинно бути Kamianske;
У гр. 11 сертифікату міститься печатка митного органу Королівства Норвегії, відтиск якої не відповідає офіційно доведеним до Держмитслужби зразкам печаток митних органів уповноваженим на видачу сертифікатів форми EUR 1 (відповідно до п.1 ст. 33 Протоколу про правила визначення походження Угоди).
Суд вважає, що всі ці підстави для неприйняття сертифікату з перевезення товару EUR.1. є формальними та такими, що не відповідають вимогам законодавства, а отже не можуть слугувати підставами для обмеження позивача у користуванні правом на застосування преференційних тарифів з огляду на таке.
Так, у гр. 2 сертифікату EUR.1 від 04.07.2025 № J 19299008 замість назв Сторін дійсно зазначено лише одну країну - «NORGE», що в переводі з норвезької мови «Норвегія». Так, Королівство Норвегія є країною ЄАВТ і одним з підписантів Угоди про вільну торгівлю між Україною та державами ЄАВТ. Ця угода не є двосторонньою, вона підписана саме між Україною, Республікою Ісландія, Князівством Ліхтенштейн, Королівством Норвегією, Швейцарською Конфедерацією як суверенними державами.
Поняття «держави/країни ЄАВТ» в даній угоді виступає не як найменування наднаціонального суб`єкта міжнародного права, який, підписавши цю угоду, вступив в двосторонні відносини з державою Україна, а як збірне поняття на позначення для цілей цієї Угоди Республіки Ісландія, Князівства Ліхтенштейн, Королівства Норвегія, Швейцарської Конфедерації єдиним терміном.
Окрім цього, додатком 3А до Протоколу про правила визначення походження передбачено, що в графі 2 має бути вказано відповідну країну, групу країн або територій, у зв`язку з чим, на нашу думку зазначення не країн ЄАВТ загалом, а конкретної країни, яка входить до ЄАВТ не може вважатися порушенням. Водночас, Відповідачем у Картці відмови не зазначено яким саме вимогам Угоди не відповідає зазначення країни-члена ЄАВТ в сертифікаті з перевезення товару EUR.1.
У гр.3 сертифікату EUR.1 від 04.07.2025 № J 19299008 в адресі отримувача дійсно невірно зазначено назву міста Kaimanske замість Kamianske.
При цьому, п. 2 ст. 31 Протоколу про правила визначення походження визначено, що очевидні формальні помилки, такі як друкарські помилки на підтвердженні походження, не повинні бути причиною відхилення цього документа, якщо ці помилки не є такими, що викликають сумніви стосовно правильності тверджень, зроблених у цьому документі.
На думку суду, ця помилка є неістотною (фактично, вона є опискою «im» замість «mi») та жодним чином не впливає на можливість ідентифікації кінцевого отримувача товару, оскільки в гр. 3 також вказано назву підприємства (PJSC «KametSteel» - ПРАТ «Камет-сталь», його адресу в місті Кам`янському (Soborna street 18B вулиця Соборна 18-Б), код ЄДРПОУ (05393085).
За таких умов, посилання на таку «невідповідність» так само не є обґрунтованою підставою для обмеження позивача у праві на застосування тарифних преференцій.
В частині того, що у гр. 11 сертифікату міститься печатка митного органу Королівства Норвегії, відтиск якої не відповідає офіційно доведеним до Держмитслужби зразкам печаток митних органів уповноваженим на видачу сертифікатів форми EUR.1 (відповідно до п.1 ст. 33 Протоколу про правила визначення походження Угоди), суд вважає, що ця обставина так само не може обмежувати позивача у праві на застосування тарифних преференцій з огляду на таке.
Пунктом 1 ст. 33 Протоколу про правила визначення походження Угоди визначено, що митні органи держави ЄАВТ та України повинні забезпечувати один одного, через Секретаріат ЄАВТ, зразками печаток, які використовуються їхніми митними відомствами під час видачі сертифікатів перевезення товарів EUR.1 та EUR-MED з адресами митних органів, які відповідають за перевірку цих сертифікатів, декларацій інвойс та декларацій інвойс EUR-MED.
Тому, в цій частині, суд вважає, що обґрунтовані підстави для обмеження позивача у праві на застосування тарифних преференцій шляхом прийняття рішення про відмову у оформленні митної декларації відсутні.
Так, в частині 2 статті 43 МК України визначено, що у разі виникнення сумнівів щодо дійсності документів про походження товару та/або правильності відомостей, що в них містяться, зокрема щодо відомостей про країну походження товару, митний орган може перевірити факт видачі сертифіката та/або його зміст на веб-сайті компетентного органу (організації), що видав сертифікат, або звернутися у паперовій або електронній формі до такого компетентного органу (організації) із запитом про проведення перевірки автентичності документа про походження товару та відповідності походження товару правилам походження, встановленим цим Кодексом.
Тобто, Митним кодексом України, фактично, встановлено правило, згідно якого відповідач, маючи сумніви в автентичності сертифікату про походження товару, мав не приймати рішення про відмову у митному оформленні товару, а вдатися до заходів, спрямованих на перевірку дійсності поданого декларантом документу.
Статтею 256 МК України встановлено, що відмова у митному оформленні - це письмове вмотивоване рішення митного органу про неможливість здійснення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через невиконання декларантом або уповноваженою ним особою умов, визначених цим Кодексом.
У рішенні про відмову у митному оформленні повинні бути зазначені причини відмови та наведені вичерпні роз`яснення вимог, виконання яких забезпечує можливість митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення. Зазначене рішення повинно також містити інформацію про порядок його оскарження.
Рішення про відмову у митному оформленні приймається в межах строку, відведеного статтею 255 цього Кодексу для завершення митного оформлення. Неприйняття такого рішення протягом зазначеного строку є бездіяльністю, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому главою 4 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 54.4 статті 54 ПК України, у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей щодо країни походження, вартісних, кількісних або якісних характеристик, які мають значення для оподаткування товарів і предметів при ввезенні (пересиланні) на митну територію України або територію вільної митної зони або вивезенні (пересиланні) товарів і предметів з митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, контролюючий орган має право самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов`язання платника податків шляхом проведення дій, визначених пунктом 54.3 цієї статті, на підставі відомостей, зазначених у таких документах.

На підставі аналізу наведених норм Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2022 року у справі №460/8509/21, сформував правові висновки про таке.

Країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України. Країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених Митним кодексом України. Сертифікат про походження товару - це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом.

У разі виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей, що в них містяться, включаючи відомості про країну походження товару, орган доходів і зборів може звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, зазначеної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів про походження товару чи надання додаткових відомостей.

Водночас, відповідачем в даній ситуації такі заходи не вживалися, що призвело до ухвалення ним необґрунтованого та безпідставного рішення.

Суд зазначає, що сам по собі сумнів, навіть якщо він і є обґрунтованим, не може бути підставою для позбавлення особи законного права - права на розмитнення товару із застосуванням преференції, оскільки це суперечить принципам здійснення державної митної справи, як законності та презумпції невинуватості, згідно із статтею 8 Митного кодексу України.

Позиція відповідача щодо можливості відмови у наданні права на преференцію лише з підстав наявності в митного органу обґрунтованого сумніву щодо походження товару є також неприпустимою з тих мотивів, що у такий спосіб відповідальність за ймовірну недостовірність документів про походження товару наперед, тобто до перевірки і підтвердження цього факту, перекладається на платника податків, що, на думку суду, є недопустимим, оскільки змушує його нести додаткові витрати зі сплати митних платежів за наявності у нього необхідних документів, які підтверджують його право на преференцію.

В цьому контексті суд також враховує презумпцію добросовісності платника податків, яка неодноразово підтверджувалася висновками Верховного Суду, зокрема, постановою Верховного Суду від 27.04.2022 року у справі № 200/5932/19-а та згідно із якою при вирішенні податкових спорів презюмується економічна виправданість дій платника податків, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, а також достовірність відомостей у його бухгалтерській та податковій звітності. Недобросовісність платника має бути встановлена безумовними та однозначно розтлумаченими доказами.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що рішення Дніпровської митниці про коригування митної вартості товару №UA110150/2025/000049/2 від 16.10.2025 року - є протиправним та належить до скасування.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Також, у рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Виходячи з викладеного, позовні вимоги є обґрунтованими і їх необхідно задовольнити у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 2662,40 грн.

Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 2662,40 грн. підлягає стягненню з Південно-Східної митниці за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву приватного акціонерного товариства КАМЕТ-СТАЛЬ до Південно-Східної митниці про визнання протиправним та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA110040/2025/000009.

Стягнути на користь приватного акціонерного товариства КАМЕТ-СТАЛЬ () за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Східної митниці () документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2662,40 грн. (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник