Справа № 160/25590/25
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2026-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 березня 2026 року м. Дніпросправа № 160/25590/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року (суддя 1-ї інстанції Неклеса О.М.) в адміністративній справі №160/25590/25 за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправним рішення, стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

08.09.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому просить:

- визнати протиправним рішення Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про відмову у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, що викладене у листі від 01.09.2025 за вих. № 36205/14.5-19;

- стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 51 619,70 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивачка з грудня 2019 проходила службу в Південно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Дніпро). З 30.12.2022 ОСОБА_1 працювала на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), з якої була звільнена 31.08.2023 року за власним бажанням. Повний розрахунок з позивачкою в день її звільнення не відбувся, а проведений лише 12.06.2025 року, після виконання рішення суду у справі №160/31051/23 щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини грошових доходів, передбаченої Законом №2050-ІІІ та Порядком №159. Згідно чинного законодавства компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є складовою заробітної плати працівника, про що неодноразово зазначалось у постановах Верховного суду. Отже кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків, є компенсаторною складовою доходу у вигляді заробітної плати працівника, яка здійснюється одночасно з виплатою основної заборгованості по заробітній платі. Період затримки з проведення повного розрахунку при звільнені позивачки склав з 01.09.2023 по дату виконання рішення у справі №160/31051/23 - 12.06.2025, що свідчить про обов`язок відповідача здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто з 01.09.2023 по 29.02.2024, що складає 130 робочих днів. Враховуючи наявність справи №160/30553/23, час затримки по день фактичного розрахунку складає 110 робочих днів (130-20), тому середній заробіток складає: 110 р/д х 469,27 грн. = 51619,70 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Зобов`язано Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку з 29.09.2023 року по 29.02.2024 року у сумі 19434,82 грн., з вирахуванням обов`язкових податків та зборів. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог і ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що судом не враховано тієї обставини, що обов`язок з нарахування та виплати позивачці компенсації втрати частини доходів виник у відповідача лише у 2025 році, коли рішення суду у справі №160/31051/23 набрало законної сили.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у її задоволенні.

Відповідно матеріалам справи, Південне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перейменоване на Дніпровське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України без зміни коду ЄДРПОУ.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , проходила публічну службу в Південно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м.Дніпро), зокрема на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 р. у справі №160/3848/21 були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) та, серед іншого, стягнуто з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі у загальній сумі 331735,10 грн. Зазначене рішення суду набрало законної сили 17.11.2021 року.

Наведене вище рішення суду було виконано 22.04.2022 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 серпня 2022 року № 912 реорганізовано міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) шляхом його приєднання до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

29.12.2022 року позивачка звільнена із займаної посади в Південно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м.Дніпро) в порядку переведення до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

30.12.2022 року ОСОБА_1 призначена на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в порядку переведення з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).

Наказом Міжрегіонального управління № 6256-к від 22.08.2023 року, ОСОБА_1 звільнено 31.08.2023 року з посади головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) за власним бажанням, відповідно до частини першої статті 86 Закону України Про державну службу.

Оскільки відповідачем не було здійснено своєчасний розрахунок при звільнені з позивачкою, вона зверталась до суду з позовом щодо нарахування та виплати на її користь середнього заробітку за період з 01.09.2023 року по 28.09.2023 року та рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 року по справі №160/30553/23 зобов`язано Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01.09.2023 року по 28.09.2023 року (у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні) у розмірі 9385,48 грн з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 року по справі №160/30553/23 в цій частині набрало законної сили 25.09.2024 року та було виконано 30.11.2024 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Також після звільнення позивачка звернулася до відповідача з заявою про виплату їй компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати заборгованості за рішенням суду у справі №160/3848/21, передбаченої Законом №2050-ІІІ, Порядком №159, проте відповідачем було відмовлено їй у такій виплаті, у зв`язку з чим вона зверталась до суду з позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 року (набрало законної сили 27.03.2025 року) по справі №160/31051/23 було, зокрема, зобов`язано Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м.Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів, передбаченої Законом №2050-ІІІ та Порядком №159, у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати заборгованості по заробітній платі за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/3848/21.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 року по справі №160/31051/23 було виконано 12.06.2025 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

12.08.2025 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про усунення порушення законодавства про оплату праці, в якій просила здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є складовою заробітної плати працівника, а повний розрахунок з позивачкою було здійснено 12.06.2025 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 року по справі №160/31051/23.

Листом від 01.09.2025 року за вих. №36205/14.5-19 Міжрегіональне управління повідомило, що оскільки вимоги щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів були заявлені після звільнення, відповідач вважає, що при звільненні були виплачені всі належні суми згідно з чинним законодавством.

Вважаючи протиправним рішення Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про відмову у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, що викладене у листі від 01.09.2025 за вих. №36205/14.5-19, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги дійшов висновку про їх обґрунтованість проте при визначенні середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, що належить до стягнення застосував висновки Великої Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 р. у справі №489/6074/23.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав задоволення позову з наступних підстав.

Так спірним у справі є нездійснення відповідачем нарахування і виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (період з 01.09.2023 по 12.06.2025).

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Приписами ч.2 ст.116 КЗпП України передбачено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином нормами законодавства на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як свідчать встановлені обставини справи, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 року по справі №160/31051/23 було, зокрема, зобов`язано Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м.Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів, передбаченої Законом №2050-ІІІ та Порядком №159, у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати заборгованості по заробітній платі за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/3848/21.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 року по справі №160/31051/23 виконано 12.06.2025 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати(далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2001 № 159 (далі - Порядок № 159) передбачена обов`язковість компенсації у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати та визначено порядок розрахунку компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до статті 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Верховний Суд у постановах від 05.05.2022 у справі № 380/8976/21, від 08.11.2023 №380/8154/23, від 29.11.2023 у справі № 560/11895/23, від 14.12.2023 №560/11898/23 зазначав про те, що компенсація працівника втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є складовими заробітної плати.

Враховуючи вищезазначене, є правильними висновки суду першої інстанції, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків є компенсаторною складовою доходу у вигляді заробітної плати працівника, яка здійснюється одночасно з виплатою основної заборгованості по заробітній платі, а оскільки відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку з позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, і цей розрахунок здійснено 12.06.2025, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.

Доводи скаржника про те, що у відповідача виник обов`язок зі сплати компенсації втрати частини доходів лише у 2025 році, коли рішення суду у справі №160/31051/23 набрало законної сили, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на приписах Закону № 2050-ІІІ, а також не спростовують тієї обставини, що остаточний розрахунок з позивачем відбувся 12.06.2025.

Щодо визначення судом першої інстанції суми до стягнення.

Суд першої інстанції вирішуючи спір щодо заявленої суми до стягнення застосував правову позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 08.10.2025р. у справі №489/6074/23.

У цьому судовому рішення Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо).

Судом встановлено, що розмір середнього заробітку позивача за період з 29.09.2024 року по 29.02.2025 року становить 51619,70 грн., згідно наведеного вище судом розрахунку, що майже дорівнює розміру недоотриманої позивачем компенсації втрати частини грошових доходів (56 431,02 грн.), а з урахуванням нарахованого та виплаченого середнього заробітку за період з 01.09.2023 року по 28.09.2023 року навіть перевищує суму компенсації втрати частини грошових доходів.

З цих підстав суд першої інстанції застосував критерій зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Так ОСОБА_1 на день звільнення зі служби 31.08.2023 р. були нараховані та виплачені виплати з оплати праці за серпень 2023 року у загальному розмірі 55 715,09 грн., тоді як мали бути нараховані та виплачені виплати з оплати праці у розмірі 149 879,12 грн. (із розрахунку 55 715,09 грн. сума виплачена при звільненні + 11 008,14 грн. винагорода за липень 2023 року виплачена у вересні 2023 року + 26 724,87 грн. винагорода за серпень 2023 року виплачена у вересні 2023 року + 56 431,02 грн. компенсація втрати частини грошових доходів).

Відсоткове співвідношення спірної суми у даній справі до загальної суми виплати розраховується наступним чином: 56 431,02 грн. (компенсація втрати частини грошових доходів, виплачена за рішенням суду)/ 149 879,12 грн. (загальна сума виплат з оплати праці, на яку позивач мав право на дату звільнення 31.08.2023 року) х 100%, що становить 37,65%.

Відтак, виходячи з принципів співмірності, розумності та пропорційності, суд вважає, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наступним чином: 110 (робочих днів з 29.09.2024 року по 29.02.2025 року) х 469,27 грн. (середньоденна зарплата) х 37,65% = 19434,82 грн.

Скаржник в апеляційній скарзі не навів доводів незгоди з цим розрахунком.

Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування оскарженого рішення суду відсутні.

Враховуючи вищенаведене, висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду, а тому, враховуючи норми ч. 5 ст. 242 КАС України, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене судове рішення скасуванню.

Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року в адміністративній справі №160/25590/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя Н.П. Баранник

суддя А.А. Щербак