Справа № 120/6847/25
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2026-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

17 березня 2026 року

м. Київ

справа №120/6847/25

адміністративне провадження № К/990/8586/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білак М.В.,

суддів: Желєзного І.В., Уханенка С.А.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі №120/6847/25 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції України у Вінницькій області, Департаменту патрульної поліції України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції України (далі - УПП ДПП України) у Вінницькій області, Департаменту патрульної поліції України, у якому просив:

- визнати протиправними дії інспекторів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, працівників УПП ДПП України у Вінницькій області, що полягали у безпідставному та незаконному обмеженні свободи пересування та примусовому доставлені позивача без належного процесуального оформлення;

- зобов`язати УПП ДПП України у Вінницькій області виконати приписи ДБР (припис від 10 серпня 2024 року №2216зкп/х/14-01-04-39705/2024; припис від 26 листопада 2024 року №П-1331/х/14-01-04-61556/2024), що зобов`язують організувати та провести службове розслідування щодо дій інспекторів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- стягнути з УПП ДПП України у Вінницькій області на користь позивача грошову компенсацію за моральну шкоду в розмірі 30000 грн, у зв`язку з пережитими моральними стражданнями, приниженням честі, гідності та незаконним втручанням у конституційні права і свободи;

- стягнути з УПП ДПП України у Вінницькій області на користь позивача судові витрати пов`язанні з розглядом справи;

- зобов`язати УПП ДПП України у Вінницькій області направити письмові вибачення позивачу за адресою проживання, а також за місцем офіційної трудової діяльності;

- визнати протиправними дії ДПП України, що полягали у наданні недостовірної інформації у відповідях на звернення позивача, якими заперечувався факт його незаконного обмеження свободи, що сприяло приховуванню протиправних дій працівників підпорядкованого територіального органу УПП ДПП України у Вінницькій області.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

25 лютого 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі №120/6847/25. Заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та статті 14 Закону України від 30 вересня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» гарантовано право особи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Наведене означає, що положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість перегляду, як виняток, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції у разі, якщо заявником зазначені випадки, передбачені підпунктами «а» - «г» цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України.

Як вбачається з рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року, зазначену справу судом розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності або розглянутих в порядку спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Проте, позивач, оскаржуючи судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, про наявність виняткових обставин, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, не зазначає.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Так, питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Проте, заявником не обґрунтовано в чому полягає фундаментальне значення саме цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Також Верховний Суд зазначає, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет спору у цій справі стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Не наведено в касаційній скарзі скаржником і обґрунтувань щодо винятковості цієї справи для позивача.

Отже, Суд дійшов висновку, що у касаційній скарзі позивачем не наведено підстав можливості допуску касаційної скарги до перегляду судових рішень, прийнятих за наслідками розгляду справи за правилами спрощеного провадження.

Крім того, заявником не наведено підстав касаційного оскарження судових рішень, визначених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України, з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

При цьому, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Зокрема, суди попередніх інстанцій зазначили, що перевірка інспекторами патрульної поліції стану алкогольного сп`яніння позивача не була спрямована на порушення прав позивача, а мала характер превентивного заходу, здійсненого з метою забезпечення публічного порядку та безпеки оточуючих.

Крім того, з метою оперативного встановлення стану позивача, інспектори патрульної поліції запропонували ОСОБА_1 пройти огляд на місці зупинки транспортного засобу із використанням спеціального технічного засобу - приладу Drager Alkotest, однак водій відмовився від проведення такого огляду. У подальшому водію було запропоновано пройти огляд у медичному закладі КНТ ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР, на що він погодився.

А тому, дії працівників патрульної поліції під час перевірки позивача на стан алкогольного сп`яніння здійснювалися в межах наданих повноважень, у спосіб, передбачений чинним законодавством, та були спрямовані виключно на забезпечення публічної безпеки і порядку і не свідчили про протиправне обмеження свободи пересування позивача чи порушення його прав під час проведення зазначених превентивних заходів.

Відмовляючи у задоволенні вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, суди зазначили, що така позовна вимога є похідною від основної вимоги про визнання протиправними дії інспекторів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, працівників УПП ДПП України у Вінницькій області, що полягали у безпідставному та незаконному обмеженні свободи пересування та примусовому доставлені позивача без належного процесуального оформлення.

Крім того, зауважено, що на підтвердження обставин щодо наявності моральної шкоди, позивачем не надано жодних допустимих доказів.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання УПП ДПП України у Вінницькій області направити письмові вибачення позивачу за адресою проживання, а також за місцем офіційної трудової діяльності, суди зазначили, що вона є похідною від вимоги про визнання протиправними дії інспекторів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, працівників УПП ДПП України у Вінницькій області, що полягали у безпідставному та незаконному обмеженні свободи пересування та примусовому доставлені позивача без належного процесуального оформлення, а тому відмовили у її задоволенні.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що ця вимога (зобов`язання надати письмові вибачення) є наслідковою в частині честі і гідність позивача, а тому за своєю правовою природою належать до спорів щодо захисту немайнових особистих прав, що регулюються нормами цивільного законодавства та не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Щодо вимоги позивача в частині зобов`язання УПП ДПП України у Вінницькій області виконати приписи ДБР (припис від 10 серпня 2024 року №2216зкп/х/14-01-04-39705/2024; припис від 26 листопада 2024 року №П-1331/х/14-01-04-61556/2024), що зобов`язують організувати та провести службове розслідування щодо дій інспекторів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суди зазначили, що ця вимога є частково похідною від основної вимоги (визнання протиправними дії інспекторів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, працівників УПП ДПП України у Вінницькій області).

Суди зауважили, що правомірність дій виконання чи невиконання вимог приписів ДБР, які були направлені до посадових осіб та органів Національної поліції, не може бути предметом спору між позивачем і УПП ДПП України у Вінницькій області, оскільки дане питання стосується взаємодії саме ДБР та органів Національної поліції.

Також звернуто увагу на те, що припис від 10 серпня 2024 року №2216зкп/х/14-01-04-39705/2024 надісланий начальнику УПП у Вінницькій області ДПП НП України майору поліції Редвану Усеінову, а припис від 26 листопада 2024 року №П-1331/х/14-01-04-61556/2024 надісланий ГУПН у Вінницькій області.

Тобто, припис від 26 листопада 2024 року №П-1331/х/14-01-04-61556/2024 не надсилався УПП ДПП України у Вінницькій області, а тому в цьому питанні не був зобов`язаний вчиняти будь-які дії щодо його виконання.

Щодо вимоги позивача в частині визнання протиправними дії ДПП України, що полягали у наданні недостовірної інформації у відповідях на звернення позивача, якими заперечувався факт його незаконного обмеження свободи, що сприяло приховуванню протиправних дій працівників підпорядкованого територіального органу УПП ДПП України у Вінницькій області, то суд першої інстанції, відмовляючи у її задоволенні, зазначив, що ознак неправомірності у діях працівників поліції чи фактів надання недостовірної інформації не встановлено. Надані позивачу відповіді ґрунтуються на фактичних матеріалах перевірки та вимогах чинного законодавства.

Апеляційний суд в цій частині рішення суду не переглядав та не надавав оцінку, оскільки апеляційна скарга не містила доводів щодо цієї вимоги позивача.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі №120/6847/25 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції України у Вінницькій області, Департаменту патрульної поліції України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді М.В. Білак

І.В. Желєзний

С,А. Уханенко