Справа № 363/153/26
Суддя: Олійник С. В.
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року Вишгородський районний суд Київської області у складі

головуючого судді Олійник С.В.,

секретаря Поліщук Є.Д.,

розглянувши адміністративну справу в порядку спрощеного провадження за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення,

встановив:

08 січня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови №207/2 від 26 червня 2025 року по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25 500,00 грн. Із постановою позивач не погоджується, вважає її протиправною і такою, що постановлена з порушенням вимог законодавства, тому просить її скасувати і закрити провадження у справі.

В обґрунтування позову посилається, що ОСОБА_1 , не був належним чином повідомлений про наявність повістки для явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 і про розгляд справи.

Постановою ІНФОРМАЦІЯ_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 25 500 грн (двадцять п`ять тисяч п`ятсот гривень). Про наявність постанови у справі про адміністративне правопорушення позивачу стало відомо 30 грудня 2025 року після того, як останній отримав push-повідомлення (спливаюче сповіщення на головному екрані) з додатку банківської установи Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» про стягнення першого платежу за відкритим виконавчим провадженням №79648422. За результатами ознайомлення зі змістом постанови у справі про адміністративне правопорушення від 26 червня 2025 року №207/2 встановлено, що відповідач зводить суть порушення до нез`явлення позивачем 11 червня 2025 року за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх персональних даних, тим самим вчинення порушення вимог ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за яке передбачено відповідальність ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Ключовим та єдиним доказом винуватості позивача у справі про адміністративне правопорушення стала повістка за №3612774, яка не була долучена до постанови у справі про адміністративне правопорушення. На переконання позивача, висновок про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, є передчасним з огляду на відсутність підтвердження особи-відправника поштового відправлення та особи отримувача, а також факту направлення листа. Крім того, невідомим є зміст листа, який мав би логічно підтверджуватися описом вкладення до цінного листа або іншим відповідним документом. На основі внутрішнього переконання позивача, поняття «отримання повістки» та «належне оповіщення про виклик» хоч і є пов`язані одне з одним, однак не є взаємозамінними у спірних правовідносинах. Відтак для виникнення обов`язку у військовозобов`язаного з`явитися у зазначені у повістці місце та строк повістка у будь-якому випадку має бути отримана такою особою. З огляду на те, що повістка про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки не надсилалася та не отримувалася позивачем, останній не мав зобов`язання з`являтися до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення є незаконною у цій частині. Більш того, позивач переконаний, що повістка навіть не надходила за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки у цьому місці також проживають члени його сім`ї, які б у разі візиту листоноші могли отримати листа, а також внаслідок відсутності будь-яких повідомлень у поштовій скриньці за раніше вказаною адресою та повідомлення на мобільний телефон позивача про надходження листа від територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Відповідач на підтвердження належного оповіщення позивача мав би надати поштове повідомлення з наявною відміткою про відсутність особи за адресою місця проживання, чого ним зроблено не було. Оскаржувана постанова від 26 червня 2025 року № 207/2 у справі про адміністративне правопорушення накладає на позивача адміністративне стягнення за максимальним граничним розміром у сумі 25 500 грн попри наявність діапазону розмірів штрафів від 17 000 грн до 25 500 грн. Належного обґрунтування такому розміру штрафу, а саме наявності встановлених конкретних обтяжуючих обставин у поведінці позивача, постанова у справі про адміністративне правопорушення не містить, отже, є незаконною у цій частині за недотриманням вимог ст. 33 КУпАП. Крім того, у порушення ст. 268 КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення відповідачем проводився без присутності позивача та за відсутності даних про своєчасне сповіщення особи, що притягається до адміністративної відповідальності, про місце і час розгляду справи. Це підтверджується також відміткою про набрання чинності постановою у справі про адміністративне правопорушення та датою набрання нею чинності, які зроблені друкарським способом, що свідчить про друк постанови одночасно із датою набрання нею чинності, ненаправлення її до відома позивачу та відсутність повноцінного розгляду справи про адміністративне правопорушення. Даний факт свідчить про серйозне порушення прав Позивача, що передбачені ст. 268 КУпАП, таким чином постанова у справі про адміністративне правопорушення є незаконною у цій частині.

Процесуальні дії.

16 січня 2026 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області строк звернення до суду поновлено, адміністративний позов прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

Позиції учасників справи.

Позивач та його представник в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, не з`явились, представник позивача адвокат Фещенко І.С. направив заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити.

Представник відповідача до суду не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Фактичні обставини справи, які встановлені судом.

Із постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 №207/2 від 26 червня 2025 року встановлено, що ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме за неявку 11 червня 2025 року о 14:00 до ІНФОРМАЦІЯ_5 за повісткою №3612774, направленою через АТ «Укрпошта», без повідомлення поважних причин у встановлений термін, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25 500 грн.

Із постанови про відкриття виконавчого провадження серії ВП №79648422 від 20 листопада 2025 року встановлено, що Славутицьким відділом ВДВС у Вишгородському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови №207/2 та стягнення з ОСОБА_2 штрафу в розмірі 51 000 грн.

Із квитанції №Р6МХ-2МХХ-В8Т2-0Е8В від 30 грудня 2025 року встановлено, що на рахунок Славутицького відділу ДВС надійшла часткова сплата у розмірі 1 530,59 грн за виконавчим провадженням №79648422, що підтверджується фотокопіями роздруківок.

Застосовані норми права.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок і підстави притягнення до адміністративної відповідальності регулюються КУпАП.

У ч.ч. 1-3 ст. 7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Як зазначено у ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Згідно з ч. 1 ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності

За змістом ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП.

В силу ч. 1 ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно з ч. 1 ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, а також про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-9 цього Кодексу.

Зі змісту цих норм права випливає, що орган (посадова особа) має переконатись, що дійсно було вчинено адміністративне правопорушення і особа підлягає адміністративній відповідальності.

Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, диспозиція ч. 3 ст. 210-1 КУпАП є бланкетною і вказує на необхідність застосування положень ч. 1 ст. 210-1 КУпАП.

Адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 210-1 КУпАП настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Таким чином, положення ст. 210-1 КУпАП в цілому є бланкетними.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні з 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію».

24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 в Україні введено воєнний стан, який діє донині.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (тут і далі нормативні акти в редакції станом на дату вчинення правопорушення, яка вказана у оскаржуваній постанові) громадяни зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.

У п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року №154, визначено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

У п.п. 2 п. 1 додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487, визначено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні: прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів.

Постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16 травня 2024 року затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок № 560) який, зокрема, визначає процедуру оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин Збройних Сил, інших військових формувань, Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів.

Згідно з п. 28 Порядку №560 виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки (додаток 1).

Відповідно до п. 29 Порядку №560 у повістці зазначаються: прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) і дата народження громадянина, якому адресована повістка; найменування районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділів чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіонального органу СБУ, що видав повістку; мета виклику до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділів чи відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ; місце, день і час явки за викликом; найменування посади, власне ім`я та прізвище, підпис посадової особи, яка видала повістку, та дата її підписання - для повісток, оформлених на бланку. Такі повістки скріплюються гербовою печаткою; прізвище та власне ім`я керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу, дата накладення кваліфікованого електронного підпису - для повісток, сформованих за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів; реєстраційний номер повістки; роз`яснення про наслідки неявки і про обов`язок повідомити про причини неявки.

Згідно абз. 2 п. 41 Порядку №560 належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є, зокрема, у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:

день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних;

день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого / зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.

У п. 82 Правил надання послуг поштового зв`язку, які затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, передбачено, що рекомендовані листи з позначкою Повістка ТЦК під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу). У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою Повістка ТЦК (абз. 2). Якщо протягом трьох робочих днів після інформування відділенням поштового зв`язку адресат (одержувач) не з`явився для одержання рекомендованого листа з позначкою Повістка ТЦК, працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за зазначеною адресою, яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до відправника (абз. 4).

За змістом п. 82 Правил надання послуг поштового зв`язку рекомендовані листи з позначками Повістка ТЦК, Вручити особисто підлягають врученню особисто адресатам.

Мотиви і висновки суду.

Наведені норми права свідчать про те, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови суворого дотримання принципу законності, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи і наявності належних та допустимих доказів вчинення правопорушення. Законодавство покладає на уповноважений орган обов`язок довести факт вчинення адміністративного правопорушення, встановити вину особи та підтвердити належне виконання процедурних вимог під час розгляду справи. При цьому відповідальність за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП може наставати лише у разі встановлення порушення законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зокрема обов`язку з`явитися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Такий обов`язок виникає за умови належного оповіщення особи про виклик, що підтверджується врученням повістки або документально зафіксованими діями щодо її вручення, зокрема відповідними відмітками поштового оператора у разі направлення повістки поштовим зв`язком. Отже, для висновку про наявність у діях особи складу адміністративного правопорушення необхідно встановити факт належного повідомлення її про виклик до ТЦК та СП, а також підтвердити це належними доказами, отриманими з дотриманням вимог законодавства.

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та на підставі належних і допустимих доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

Як вже зазначалось, законодавством чітко визначено перелік обставин, які підтверджують факт оповіщення військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу, зокрема, абз. 2 п. 41 Порядку №560, п. 82 Правил надання послуг поштового зв`язку.

Тобто, для притягнення особи до адміністративної відповідальності за неявку до ІНФОРМАЦІЯ_2 необхідна сукупність обставин:

1) направлення повістки засобами поштового зв`язку за адресою, повідомленою військовозобов`язаним під час оновлення даних чи за адресою реєстрації військовозобов`язаного;

2) відомості про спробу вручити таку повістку особі, що матиме наслідком або вручення повістки без подальшої явки, або не вручення з причин відмови отримати повістку, або з причин відсутності адресата за такою адресою.

У даній справі до предмету доказування входить встановлення порядку оповіщення позивача про необхідність з`явитись до ТЦК (докази надсилання повістки, її отримання, неотримання, причини неотримання, тощо), зокрема, дотримання п. 41 Порядку №560.

Однак жодного доказу щодо належного оповіщення позивача про необхідність його явки до ІНФОРМАЦІЯ_6 відповідач не надав, що виключає можливість встановлення відповідного факту.

Натомість, позивач відповідну обставину категорично заперечує.

У разі не оповіщення або ж повернення відповідного відправлення через невручення дана обставина не може бути підтверджена жодним доказом зі сторони позивача, а тому обставину належного оповіщення позивача має доводити саме відповідач, проте доказів ним не надано.

У примітці до ст. 210 КУпАП передбачено, що положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

Тобто, якщо Міністерство оборони України як держатель такого реєстру може отримати відомості про особу шляхом синхронізації з іншими державними електронними реєстрами, то особу не може бути притягнуто до відповідальності за неповідомлення таких відомостей.

Підставою направлення ІНФОРМАЦІЯ_7 повістки є уточнення даних.

Проте, уповноваженим органом при прийнятті оскаржуваної постанови відносно позивача не було враховано положення примітки до ст. 210 КУпАП, до оскаржуваної постанови відповідачем не додано жодних доказів відсутності можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних військовозобов`язаного (позивача) шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

Відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що позивач знав про час, дату та місце необхідної його явки та свідомо ухилявся від виконання цього обов`язку, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Проте, відповідач в силу ст. 77 КАС України як суб`єкт владних повноважень повинен довести правомірність винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Враховуючи зазначені обставини в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню в повному обсязі й оскаржувану постанову необхідно скасувати, адже в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення.

Законодавець у п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України визначив, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Позивач належними і допустимими доказами довів обґрунтованість заявлених вимог, водночас відповідач не довів правомірність винесеної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Судом встановлено, що підставою притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП стала його неявка до ІНФОРМАЦІЯ_4 11 червня 2025 року за повісткою №3612774. Разом з тим відповідачем не надано належних та допустимих доказів належного оповіщення позивача про необхідність з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у визначений час і місце, зокрема доказів направлення та вручення відповідної повістки або документально підтвердженої спроби її вручення у порядку, передбаченому законодавством. Водночас саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок довести правомірність прийнятого рішення та наявність у діях особи складу адміністративного правопорушення. За відсутності доказів належного повідомлення позивача про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки суд дійшов висновку, що обов`язок з`явитися за викликом у позивача не виник, а відтак відсутні об`єктивні дані, які б підтверджували факт вчинення ним адміністративного правопорушення. Розгляд справи про адміністративне правопорушення було проведено за відсутності позивача та без підтвердження його належного повідомлення про час і місце такого розгляду, що свідчить про порушення гарантій, передбачених законодавством.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Щодо судового збору.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При подачі позову до суду позивачем сплачений судовий збір в сумі 1 331,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією 07.01.2026.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру до адміністративного суду фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 665,60 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Оскільки суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, то судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 665,60 грн понесені позивачем, слід стягнути з відповідача. Розмір надлишково сплаченого судового збору підлягає поверненню позивачу у разі подання ним такого клопотання.

Керуючись ст.ст. 241-250, 286 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Постанову №207/2 від 26.06.2025 року про накладення адміністративного стягнення, якою притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП - скасувати.

Закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 665,60 гривень.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_8 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_3 .

Суддя С.В.Олійник