Справа № 360/100/26
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

16 березня 2026 рокум. ДніпроСправа № 360/100/26

Луганський окружний адміністративний суд у складі судді Пляшкової К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом Середи Ігоря Євгеновича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 19 січня 2026 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 (далі - представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) з такими вимогами:

визнати протиправною бездіяльність відповідача відносно позивача щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно - 24 грудня 2025 року за весь час затримки виплати, а також компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за період з 13 лютого 2020 року по день фактичної виплати перерахунку грошового забезпечення включно - 28 листопада 2025 року за весь час затримки виплати;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно - 24 грудня 2025 року за весь час затримки виплати, а також компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за період з 13 лютого 2020 року по день фактичної виплати перерахунку грошового забезпечення включно - 28 листопада 2025 року за весь час затримки виплати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив службу у відповідача. За період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року не нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення. За період з 13 лютого 2020 року по 18 липня 2022 року не нараховано та виплачено грошове забезпечення, виходячи із розміру прожиткового мінімуму станом на 01 січня відповідного календарного року.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду по справі № 360/1101/25 на розрахунковий рахунок позивача 24 грудня 2025 року нарахована сума індексації грошового забезпечення.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду по справі № 360/1131/25 на розрахунковий рахунок позивача 28 листопада 2025 року нарахована сума перерахунку грошового забезпечення.

Оскільки виплата грошового забезпечення здійснена відповідачем несвоєчасно, представник позивача вважає, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходу на таку несвоєчасно виплачену суму грошового забезпечення за весь час затримки в її виплаті.

Ухвалою від 26 січня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); запропоновано відповідачу подати відзив разом зі всіма доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідачів, якщо такі докази не надані позивачем; зобов`язано відповідача надати до суду докази, яких не вистачає для розгляду справи.

Від відповідача до суду 10 лютого 2026 року надійшов відзив, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з таких підстав.

Згідно з довідкою від 06 червня 2025 року № 08/3131 позивач з 29 жовтня 2003 року по 07 червня 2016 року та з 13 лютого 2020 року по 29 квітня 2023 року проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . У подальшому вибув для подальшого проходження служби в НОМЕР_2 прикордонний загін. Тобто, з військової частини НОМЕР_1 позивач не звільнявся.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року у справі № 360/1101/25 позивачу здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 66164,46 грн згідно з платіжною інструкцією від 22 грудня 2025 року № 34104 з відрахуванням військового збору у розмірі 4296,39 грн та ПДФО у розмірі 15467,02 грн, про що свідчить розрахунковий лист від 27 січня 2026 року № 83.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року у справі № 360/1131/25 позивачу здійснено перерахунок та виплату грошового забезпечення у розмірі 127967,26 грн згідно з платіжною інструкцією від 27 листопада 2025 року № 31154 з відрахування військового збору у розмірі 6398,36 грн та ПДФО у розмірі 23034,11 грн, про що свідчить розрахунковий лист від 30 грудня 2025 року № 1507.

З посиланням на положення Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 відповідач зазначає, що наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Отже, коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. Визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-III є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів. За таких обставин, право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.

Враховуючи наведене, рішення суду від 11 липня 2025 року у справі № 360/1101/25, рішення суду від 09 липня 2025 року у справі № 360/1131/25 (що не заперечується позивачем) виконане, тому відсутні правові підстави щодо нарахування та виплати позивачу компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01 грудня 2015 року по день фактичної виплати 24 грудня 2025 року та з 13 лютого 2020 року по день фактичної виплати 28 листопада 2025 року, а тому адміністративний позов є незаконним, необґрунтованим та не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Також відповідач звертає увагу суду, що у рішенні суду від 09 липня 2025 року у справі № 360/1131/25 окрім зобов`язання здійснити перерахунок грошового забезпечення, суд одночасно зобов`язав здійснити перерахунок одноразових додаткових видів грошового забезпечення, зокрема: винагороди за бойове чергування, грошової допомоги для оздоровлення, допомоги для вирішення соціально побутових питань, на які згідно із положеннями Закону № 2050-ІІІ компенсація втрати частини доходів не нараховується, оскільки такі доходи мають разовий характер.

Також з матеріалів позову не зрозуміло, позивач звільнений з військової служби або продовжує проходити останню. У відповідача така інформація відсутня. У разі, якщо позивач звільнений з військової служби, позивач має право звернутись до суду із стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно, з умовами трудового договору відповідно до законодавчих гарантій.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер та не входить до фонду оплати праці.

Враховуючи наведене, відповідач вважає, що відсутні правові підстави щодо нарахування та виплати позивачу компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення за весь час затримки виплати, оскільки компенсація втрати частини доходів після звільнення не стягується, а тому адміністративний позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.

Дослідивши матеріали справи в електронній формі та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) з 29 жовтня 2003 року по 07 червня 2016 року; з 13 лютого 2020 року по 29 квітня 2023 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) Державної прикордонної служби України, вибув для подальшого проходження служби до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України. Вказані обставини підтверджені наданою в матеріали справи копією довідки відповідача від 06 червня 2025 року № 08/3131.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року у справі № 360/1101/25, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року, адміністративний позов Середи І.Є. в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено;

визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно і застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

Дослідженням довідки щодо належної до виплати індексації грошового забезпечення згідно з постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року у справі № 360/1101/25 установлено, що позивачу нараховано індексацію грошового забезпечення в загальній сумі 85927,87 грн, у тому числі: за грудень 2015 року 2302,64 грн, з січня по квітень 2016 року - по 2359,14 грн щомісяця, за травень - 2482,40 грн, з червня по листопад 2016 року - по 2710,05 грн щомісяця, з грудня 2016 року по лютий 2017 року по 3177,60 грн щомісяця, з березня по квітень 2017 року по 3360,00 грн щомісяця, за травень 2017 року 3536,40 грн, з червня по серпень 2017 року по 3730,06 грн щомісяця, з вересня по листопад 2017 року по 3896,78 грн, з грудня 2017 року по лютий 2018 року по 4258,75 грн щомісяця.

Згідно з розрахунковим листом за грудень 2025 року від 27 січня 2026 року № 83 з нарахованої на виконання рішення суду індексації в сумі 85927,87 грн утримано: ПДФО (18 %) в сумі 15467,02 грн, військовий збір (5 %) в сумі 4296,39 грн. Перерахунок на картку 66164,46 грн.

Відповідно до платіжної інструкції від 22 грудня 2025 року № 34104 на рахунок позивача 24 грудня 2025 року перераховано 66164,46 грн; до виписки про зарахування коштів на рахунок ОСОБА_1 24 грудня 2025 року зараховано 66114,46 грн індексації.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року у справі № 360/1131/25, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року, адміністративний позов Середи І.Є. в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено;

визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 13 лютого 2020 року по 18 липня 2022 року (посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних та одноразових додаткових виді грошового забезпечення), виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідні тарифні коефіцієнти;

зобов`язано військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 13 лютого 2020 року по 18 липня 2022 року (посадовий оклад, оклад за військовим званням, усі нараховані та виплачені за цей період щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення) із розрахунком місячного грошового забезпечення відповідно до пункту 4 постанов Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, визначивши розміри посадового окладу, окладу за військовими званнями шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14, з урахуванням раніше виплачених сум.

Дослідженням розрахунку доплати грошового забезпечення відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року у справі № 360/1131/25 установлено, що відповідачем на виконання рішення суду здійснено перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 , а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії, додаткової премії, винагороди за бойове чергування, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Так, позивачу донараховано: посадовий оклад в загальній сумі 31069,04 грн, окладу за військовим званням 8437,42 грн, надбавки за вислугу років 10544,24 грн, надбавки за особливості проходження служби 23656,54 грн, премії 51587,04 грн, додаткової премії 6667,42 грн, винагороди за бойове чергування 3130,40 грн, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 рік 2444,50 грн, грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік 3429,60 грн, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік 6342,00 грн, всього 127967,26 грн.

Згідно з розрахунковим листом за листопад 2025 року від 30 грудня 2025 року № 1507 з нарахованого на виконання рішення суду грошового забезпечення в сумі 127967,26 грн утримано: ПДФО (18 %) в сумі 23034,11 грн, військовий збір (5 %) в сумі 6398,36 грн. Перерахунок на картку 98534,79 грн.

Відповідно до платіжної інструкції від 27 листопада 2025 року № 31154 на рахунок позивача 28 листопада 2025 року перераховано 98534,79 грн; до виписки про зарахування коштів на рахунок ОСОБА_1 28 листопада 2025 року зараховано 98484,79 грн грошового забезпечення.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзаци перший, другий пункту 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ).

Згідно з пунктами 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

У періоді з 29 червня 2008 року по 10 серпня 2018 року порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України визначався Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженою наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 № 425 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 18.06.2008 за № 537/15228 (далі Інструкція № 425), яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 № 558.

У пункті 1.2 Інструкції № 425 визначено, що у цій Інструкції наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

грошове забезпечення - це гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення;

місячне грошове забезпечення - це грошове забезпечення, на отримання якого у відповідному місяці має право військовослужбовець згідно із чинним законодавством.

До складу місячного грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати та премія); штатна посада - посада, визначена у штаті органу Держприкордонслужби, статус якої визначається встановленим за нею найвищим військовим званням і посадовим окладом.

Пунктом 1.9 розділу І Інструкції № 425 визначено, що індексація грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюється в порядку та розмірах, установлених законодавством.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 № 558, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.07.2018 за № 854/32306, затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам (далі Інструкція № 558).

Пунктом 2 Розділу I Інструкції № 558 визначено, що у цій Інструкції термін «грошове забезпечення» означає гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення складається із: посадового окладу; окладу за військовим званням; щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії); одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Місячне грошове забезпечення - грошове забезпечення, на отримання якого у відповідному місяці має право військовослужбовець згідно із чинним законодавством.

Місячне грошове забезпечення складається із: основних видів грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням); щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія).

Грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується в органах Держприкордонслужби за місцем їх служби або органом, у якому вони перебувають на фінансовому забезпеченні згідно з приміткою до штату (пункт 3 Розділу I Інструкції № 558).

Згідно з розділом ІІ Інструкції № 558 до основних видів грошового забезпечення віднесені, зокрема оклади за військовим званням та посадові оклади осіб офіцерського, рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.

Надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової військової служби) та премія включені у розділ ІІІ Інструкції № 558, яким визначено порядок, умови та розміри виплати щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

Винагорода за бойове чергування, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення включені у розділ ІV Інструкції № 558, яким визначено порядок, умови та розміри виплати одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до статті 18 Закону України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі - Закон № 2017-III) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Частиною другою статті 19 Закону № 2017-III передбачено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

За визначенням статті 1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-XII) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, і які не мають разового характеру, у тому числі й оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Статтею 3 Закону № 1282-XII визначено, що індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Відповідно до статті 4 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону № 1282-XII підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Частинами першою, другою статті 6 Закону № 1282-XII визначено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Абзацом сьомим пункту 4 Порядку № 1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 наголосив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III).

Статтею 1 Закону № 2050-III установлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника (частина друга статті 2 Закону № 2050-III).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону № 2050-III).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону № 2050-III).

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку (абзац перший статті 7 Закону № 2050-III).

Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159), відтворює положення Закону № 2050-ІІІ, конкретизує підстави та механізм виплати компенсацій.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Пунктом 3 Порядку № 159 встановлено, що компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);

соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, страхові виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

стипендії;

заробітна плата (грошове забезпечення);

сума індексації грошових доходів громадян;

суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Пунктом 4 Порядку № 159 передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Зі змісту наведених норм Закону № 2050-III та Порядку № 159 слідує, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу, який не має разового характеру, у встановлені строки його виплати.

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється шляхом множення суми «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Тобто зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Такий підхід до розуміння зазначених норм права, сформулював Верховний Суд України ще у постановах від 19 грудня 2011 року у справі № 6-58цс11, від 11 липня 2017 року у справі № 2а-1102/09/2670 та підтримується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 22 червня 2018 року у справі № 810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі № 803/203/17, від 29 квітня 2021 року у справі № 240/6583/20, від 08 травня 2025 року у справі № 380/26344/23 грн та інших.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Подібна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 461/1390/16-а та від 15 травня 2024 року у справі № 200/5032/20-а.

У постановах від 20 грудня 2019 року у справі № 822/1731/16, від 21 березня 2023 року у справі № 620/7687/21 Верховним Судом викладено правову позицію, що у випадку бездіяльності роботодавця щодо нарахування та виплати працівнику індексації заробітної плати, такий працівник має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання роботодавця здійснити донарахування належних працівникові сум доходів.

Також виконуючи функцію єдності судової практики, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20 вирішив питання неоднакового застосування норм статті 7 Закону № 2050-ІІІ та відступив від висновків, викладених Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09 червня 2021 року у справі № 240/186/20, від 17 листопада 2021 року у справі № 460/4188/20, від 27 липня 2022 року у справі № 460/783/20, від 11 травня 2023 року у справі № 460/786/20.

У цій постанові Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду справі, серед іншого, сформулював висновки, відповідно до яких нарахування і виплата компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строку їх виплати, проводиться у чітко визначений Законом № 2050-ІІІ строк - у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, отримання відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію у відповідь на заяву особи про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050-ІІІ не змінює час, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить про час, коли особа почала вчиняти активні дії щодо реалізації свого права на отримання компенсації у позасудовому чи судовому порядку, та відповідно з вказаної дати не може розпочинатись відлік строку звернення з позовом до суду.

У справі № 560/8194/20 Судова палата виходила з того, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акту індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.

За висновком судової палати зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням. Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.

З вищеописаних доказів судом встановлено, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року у справі № 360/1101/25 підтверджено, що відповідачем порушено право позивача на отримання індексації грошового забезпечення в період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), у зв`язку з чим зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу такої індексації.

Відповідачем 24 грудня 2025 року на виконання рішення суду від 11 липня 2025 року у справі № 360/1101/25 виплачено позивачу нараховану йому за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року індексацію в сумі 66164,46 грн.

Також рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року у справі № 360/1131/25 підтверджено, що відповідачем порушено право позивача на отримання грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові вид грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) в період з 13 лютого 2020 року по 18 липня 2022 року, обчисленого з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року, тобто в належному розмірі, у зв`язку з чим зобов`язано відповідача здійснити перерахунок виплаченого позивачу у вказаному періоді грошового забезпечення та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум.

Відповідачем на виконання рішення суду від 09 липня 2025 року у справі № 360/1131/25 виплачено позивачу 28 листопада 2025 року донараховану суму грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові вид грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 13 лютого 2020 року по 18 липня 2022 року в сумі 98534,79 грн.

Проте, всупереч вище вказаних положень Закону № 2050-ІІІ, Порядку № 159 та Порядку № 1078 відповідачем у листопаді та грудні 2025 року (місяцях виплати донарахованих сум) не проведено позивачу компенсацію цих несвоєчасно виплачених сум грошового забезпечення та індексації.

Відповідачем не заперечується, що ним не здійснено нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення в перерахованому розмірі та індексації грошового забезпечення.

Однак відповідач заперечує право позивача на отримання компенсації втрати частини доходу у зв`язку із несвоєчасною виплатою донарахованих на виконання рішень суду сум, оскільки вважає, що у даному випадку відсутня затримка у виплаті грошового забезпечення та індексації, нарахованих на виконання рішень суду.

Суд відхиляє такі твердження відповідача як безпідставні, оскільки вважає, що здійснення відповідачем нарахування та виплати позивачу донарахованого грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення тільки на виконання рішень суду, не змінює тих обставин, що позивач мав право на отримання грошового забезпечення в період з 13 лютого 2020 року по 18 липня 2022 року та індексації грошового забезпечення в період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року в належному розмірі, а відповідачем таке право позивача порушувалось до дня здійснення відповідної виплати. Суд вважає, що факт вирішення судом спорів на користь позивача навпаки зумовив обов`язок відповідача виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів за весь період прострочення виплати позивачу грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення в належному розмірі, а не тільки за період після набрання рішенням суду законної сили.

Також відповідач заперечує право позивача на отримання компенсації втрати частини доходу у зв`язку із несвоєчасною виплатою грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення, оскільки вважає, що виплата такої компенсації після звільнення зі служби не передбачена, а позивач має право звертатися за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Проте суд відхиляє такі твердження відповідача як безпідставні, оскільки описаними вище нормативно-правовими актами, якими врегульовано спірні правовідносини, не визначено, що компенсація втраченого доходу здійснюється до дня звільнення з роботи (військової служби). Навпаки визначено, що компенсація здійснюється за весь час затримки у виплаті доходу у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 наголосив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

У свою чергу, як вірно зазначає відповідач, визначений статтею 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16).

Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер та не входить до фонду оплати праці (постанови Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19).

Застосовуючи вказані правові висновки, суд зазначає, що компенсація втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є різними виплатами, тому існування права на отримання компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати не нівелює права на отримання середнього заробітку і навпаки. Суд вважає, що за умови існування визначених законодавством підстав, особа одночасно може мати право, як на компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати, так і на середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

Підсумовуючи встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату йому компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати належних йому за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року індексації грошового забезпечення, виплату якої здійснено 24 грудня 2025 року, та за період з 13 лютого 2020 року по 18 липня 2022 року грошового забезпечення, виплату якого здійснено 28 листопада 2025 року, за весь період такої затримки.

У свою чергу, відповідач, здійснивши на виконання рішень суду виплати позивачу частини несвоєчасно нарахованого та виплаченого грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення без проведення компенсації втрати частини доходу на такі виплати, допустив протиправну бездіяльність.

Однак при розгляді справи судом установлено, що відповідачем нарахування та виплата позивачу такої компенсації втрати частини доходу має здійснюватися не на всі виплачені на виконання рішення суду від 09 липня 2025 року у справі № 360/1131/25 суми, а тільки на місячне грошове забезпечення, яке не має разового характеру.

З огляду на наведені положення пункту 3 розділу І Інструкції № 558, природу винагороди за бойове чергування, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а також віднесення цих виплат до одноразових додаткових видів грошового забезпечення, які не входять до місячного грошового забезпечення, суд дійшов висновку, що нарахування та виплата позивачу компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати грошового забезпечення за період з 13 лютого 2020 року по 18 липня 2022 року, право на отримання якого підтверджено рішенням від 09 липня 2025 року у справі № 360/1131/25, має бути здійснена відповідачем на місячне грошове забезпечення, що складається з основних (посадовий оклад, оклад за військовим званням) та щомісячних додаткових (надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії) видів грошового забезпечення.

Отже суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати за період з 01 грудня 2015 року по 24 грудня 2025 року, а також на суму несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 28 листопада 2025 року, що складається з основних (посадовий оклад, оклад за військовим званням) та щомісячних додаткових (надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії) видів грошового забезпечення.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, внаслідок чого позовні вимоги підлягають частковому задоволенню зі словесним коригуванням обраного позивачем способу захисту його порушених прав.

Питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VІ «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) від сплати судового збору за подання до адміністративного суду цього позову звільнений.

Однак судом установлено, що позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір в розмірі 1064,96 грн, що підтверджено наданою в матеріали справи платіжною інструкцією від 18 січня 2026 року № 2.494903407.1.

Відповідно суд дійшов висновку, що позивачем помилково сплачений судовий збір за подання до адміністративного суду цього позову.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон № 3674-VI.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Отже суд роз`яснює позивачу право звернутися до суду із заявою про повернення помилково сплаченого ним судового збору в розмірі 1064,96 грн.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Середи Ігоря Євгеновича в інтересах ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, виплаченої 24 грудня 2025 року, донарахованого за період з 13 лютого 2020 року по 18 липня 2022 року грошового забезпечення, виплаченого 28 листопада 2025 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, виплаченої 24 грудня 2025 року, та грошового забезпечення за період з 13 лютого 2020 року по 18 липня 2022 року, що складається з основних (посадовий оклад, оклад за військовим званням) та щомісячних додаткових (надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії) видів грошового забезпечення, виплаченого 28 листопада 2025 року, за весь час затримки виплати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова