Справа № 520/3544/26
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2026-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

17 березня 2026 р. Справа № 520/3544/26

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Супрун Ю.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) до Відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області (62472, Харківська обл., Харківський р-н, м. Мерефа, вул. Дніпровська, 211), Чергової Відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області Тімхаєва Вікторія Володимирівна (62472, Харківська обл., Харківський р-н, м. Мерефа, вул. Дніпровська, 211) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області, Чергової Відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області Тімхаєва Вікторія Володимирівна, в якому просить суд:

- визнати дію ОСОБА_2 - чергової Відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо спотворенні змісту мого звернення до поліції поданого 28.04.2022 року стосовно подій які відбувались 28.04.2022 року у будівлі КЗ Зеленогайський ліцей Височанської селищної ради, розташованої за адресом сел. Високий Зеленогайський шлях 43 неправомірною;

- зобов`язати ОСОБА_2 , або іншого чергового Відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області виправити спотворений ОСОБА_2 зміст мого звернення до поліції поданого 28.04.2022 року стосовно подій які відбувались 28.04.2022 року у будівлі КЗ Зеленогайський ліцей Височанської селищної ради, розташованої за адресом сел. Високий Зеленогайський шлях 43 у достовірному вигляді;

- визнати розгляд мого звернення від 28.04.2022 року, зареєстрованого в ЖЄО Відділу поліції №3 Харківського районного управлінця поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області за №3014 зі спотвореним змістом мого звернення до поліції поданого 28.04.2022 рову стосовно подій які відбувались 28.04.2022 року у будівлі КЗ Зеленогайський ліцей Височанської селищної ради, розташованої за адресом сел. Високий Зеленогайський шлях 43 неправомірним, таким що порушило мої права гарантовані ст. 40 Конституції України;

- зобов`язати Відділ поліції №3 Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області повторно розглянути моє звернення яке зареєстровано у ЖЄО за №3014 28.04.2022 року з виправленим змістом мого звернення до поліції поданого 28.04.2022 року стосовно подій які відбувались 28.04.2022 року у будівлі КЗ Зеленогайський ліцей Височанської селищної ради, розташованої за адресом сел. Високий Зеленогайський шлях 43 у достовірному вигляді.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2026 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позову протягом 10 днів з моменту отримання ухвали.

Для усунення недоліків позову позивачу необхідно було надати до суду оригінал платіжного документу, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 2662,40 грн. на наступні реквізити: отримувач коштів ГУК Харків обл/мХар Основ"ян/22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37874947; банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача UA4020661; код класифікації доходів бюджету 22030101; призначення платежу *;101; (код платника); судовий збір, за позовом (ПІБ чи назва платника), Харківський окружний адміністративний суд та заяву про поновлення строку звернення до суду з позовом з належним обґрунтуванням причин пропуску строку та доказів поважності причин його пропуску.

09.03.2026 до канцелярії суду від позивача надійшли пояснення, згідно яких позивач зазначає, що щодо сплати судового збору у розмірі 2662.40 гривен, то треба наголосити на тому, що за норма матеріального права стосовно звільнення від сплати судового збору, то п. 1 ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» зазначено: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Вказує, що розрахунок 5% щодо права звільнення від сплати судового збору законом прямо визначено - з «ДОХОДУ», а не будь з яких інших платежів. Зазначає, що його зареєстровано у Державному реєстру фізичних осіб - платників податків, тому облік всіх його доходів веде відповідна податкова установа, яка йому і надає довідку про відсутність у нього доходів у 2025 році. Також зазначає, що посилається на ухвалу Верховного суду від 02.08.2019 року у справі №761/12145/17, яка прямо вказує на те, що довідка ДФС України є належним доказом відсутності доходів, І є тим доказом що достатньо для прийняття рішення про звільнення від сплати судового збору. Вказує, що суд посилається на висновки зроблені в ухвалах Верховного суду які мають інші підстави у відмови у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору - на довідки які не висвітлюють наявність у особи доходу. За вказаного, суд повинен керуватись ухвалою Верховного суду від 02.08.2019 року у справі №761/12145/17, як судовою практикою у прийнятті рішення за моїм клопотанням, а не будь якими іншими висновками здійсненими в ухвалах Верховного суду (п.24 З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи) За вказаного, повідомляє суд про те, що не має доходів, з за чого не має можливості сплатити визначений судом судовий збір, за прийняття його позовної заяви. Вказує, що якщо суд вважає піддавати його вторинній виктімізації за те що він намагається захистити своє право на належний розгляд його звернення, то він буде цьому заважати виключно на підставі вимог національного та міжнародного права.

Відносно клопотання про поновлення строку позивач зазначає, що суд зазначив, що ним в період з 28.04.2022 року по 20.02.2026 року подано до Харківського окружного адміністративного суду 124 позовні заяви, що це свідчить про відсутність у мене перешкод для звернення до суду щодо захисту своїх прав з цим позовом. Вказує на те, що якби суд пошукав в інших судах наявність його справ, а саме: у Полтавському районному суду Полтавської області, у Харківському районному суду Харківської області, у Ленінському районному суді, Жовтневому районному суді м. Харкова, Шевченківському районному суді, Солом`янському районному суді та Печерському районному суді м. Києва, Люботинському міському суді Харківської області, ВАКС, Верховному Суді, як суду першої інстанції то можливо б нараховано було і більше ніж 300 справ. Зазначає, шо все це може й стало тією підставою, що він мав перешкоди в поданні цього позову. Також вказує, що у нього є таке право як самому вирішувати як і в який спосіб йому здійснювати захист своїх прав. Вказує, що посилається на постанову Великої Палати Верховного суду від 02.07.2025 року справа №903/602/24, яка розглядала питання зупинення строків позовної давнини. Зазначає, що в подальшому було скасовано законодавство про зупинення перебігу строку позовної давності і з 04.09.2025 року позовна давність стала обчислюватись знов. Позов ним подано 20.02.2026 року, це вказує на те, що ним не пропущений 6 місячний строк встановлений КАС України для подання цього позову.

Перевіривши доводи письмових пояснень, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо сплати судового збору, суд зазначає наступне.

Умови, за яких суд може, зокрема, звільнити від сплати судового збору або відстрочити його сплату та перелік суб`єктів, до яких таке звільнення (відстрочення) застосовується, обумовлені статтею 8 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі Закон №3674-VI).

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України «Про судовий збір» судовий збір збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом; судовий збір включається до складу судових витрат; платники судового збору це громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення.

Таким чином, судові витрати це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Суд також виходить з того, що саме на заявника покладається обов`язок щодо доведення фактів відповідно до його прохання про звільнення (відстрочення) від сплати судового збору; обов`язок сплатити судові збори, встановлений відповідно до закону, має законну мету, а тому, за загальним правилом, не визнається судом непропорційним чи накладеним свавільно; застосовані згідно із законом процесуальні обмеження у формі обов`язку сплатити судовий збір, за загальним правилом, не зменшують для заявника можливості доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права.

За приписами частини першої статті 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Відповідно до частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Таким законом є Закон України «Про судовий збір». З його преамбули вбачається, що цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Отже, суд наділений повноваженням зменшити тягар несення судових витрат для особи, яка до нього звертається. Водночас наведені правові норми дають підстави для висновку про те, що зменшення тягаря несення судових витрат є не безумовним обов`язком суду.

Суд зауважує, що визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати.

В ухвалі від 10 травня 2019 року у справі № 9901/166/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що належним доказом, який може слугувати підставою для вирішення судом питання про звільнення від сплати судового збору, є довідка органу Пенсійного фонду України про розмір виплаченої пенсії за попередній календарний рік або довідка органу доходів і зборів про відсутність інших доходів за попередній календарний рік.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі №295/14365/19, від 27.06.2023 у справі №120/3505/22, від 02.11.2023 у справі №120/6039/22, від 18.01.2024 у справі №520/495/23.

Як вже було зазначено в ухвалі Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2026, що в обґрунтування клопотання про звільнення від сплати судового збору, позивач зазначає, що відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків у 2025 році він доходів не мав.

Відповідно до доданої позивачем до позовної заяви копії відомостей з ДРФО - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 18.02.2026 за період з січень 2025 по грудень 2025 інформація щодо джерел/сум нарахованого (виплаченого) доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків відсутня.

Позивачем визначено, що він повинен сплатити судовий збір за 2 позовні вимоги.

Однак, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків у 2025 році встановлюють, що він у 2025 році доходів не мав. Тому сплата за подання ним вказаної позовної заяви, при його нульовому доході, перевищує 5% його річного доходу за 2025 рік, то він має право на звільнення судом від сплати судового збору при прийнятті його позовної заяви.

Таким чином, позивачем на підтвердження обставин, зазначених у клопотанні, надано лише відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 18.02.2026, що є недостатнім для визначення річного доходу позивача.

При цьому, заявником не спростовано можливості сплати судового збору з інших джерел, враховуючи, що позивач отримує пенсію за віком, що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.01.2025, наявність якої судом встановлено з програми "Діловодство спеціалізованого суду (ДСС)" (адміністративна справа №520/25445/25).

Аналогічний правовий висновок викладений в ухвалі Верховного Суду від 09.09.2019 у справі №215/3553/17, в ухвалі Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №215/3329/19, в ухвалі Верховного Суду від 01.11.2019 у справі №215/4574/17.

Таким чином, з урахуванням висновків Верховного Суду, копія довідки, надана позивачем, не може бути належним доказом на підтвердження скрутного матеріального становища, оскільки довідка не відображає відомості про об`єктивний матеріальний стан позивача станом на дату подання адміністративного позову, оскільки останній має дохід у виді пенсійної виплати.

Суд критично ставиться до твердження позивача, що єдиним документом, що характеризує майновий стан позивача є відомості Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків у 2025 році.

Отже, надані позивачем докази на підтвердження скрутного матеріального стану повністю не відображають розмір доходів позивача за попередній календарний рік.

Окрім іншого, суд зазначає, що у справі «ФК Мретебі проти Грузії» Європейський суду з прав людини розглядав питання законності відмови Верховного Суду Грузії від звільнення від сплати судового збору заявника (футбольного клубу), та відмітив, що Верховний Суд неналежним чином дослідив аргументи заявника, не вказав, чи достатньо наданих йому доказів на підтвердження фінансової неможливості сплатити судовий збір та не витребував доказів, яких, на його думку, не вистачало. Верховний Суд просто зазначив, що ніяких підстав для надання звільнення від судового збору не існувало.

У цій справі Суд назвав відмову Верховного Суду звільнити заявника від сплати судового збору, без відповідного обґрунтування, «безпідставним» обмеженням права останнього на доступ до правосуддя та зазначив, що, на його переконання, відмова у звільненні була зумовлена виключно бажанням Верховного Суду поповнити державний бюджет.

Отже, питання перевірки реальної спроможності заявників сплатити судовий збір набуває особливої актуальності та має детально перевірятися судами у випадку, якщо заявники ставлять питання про звільнення, зменшення та/чи розстрочення/відстрочення сплати судового збору. За наявності таких питань суди повинні вказувати, які конкретно докази заявник має надати на підтвердження факту свого незадовільного майнового стану, у разі якщо наданих доказів недостатньо або вони не є належними.

Крім того, Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (пункт 44 рішення ЄСПЛ у справі "Kniat v. Poland"; пункти 63- 64 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі "Jedamski and Jedamska v. Poland").

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд зазначає, що обов`язок сплати судового збору слугує гарантуванню принципу рівності всіх осіб у правах щодо доступу до суду. При цьому, судовий збір виконує не тільки фіскальну, а й дисциплінуючу функцію. Він є одним із способів стимулювання належного виконання учасниками відповідних правовідносин своїх прав та обов`язків, передбачених законами України, у зв`язку з чим, безпідставне звільнення від його сплати окремих осіб може свідчити про надання одній із сторін незаконної переваги перед іншою.

Оскільки зазначені умови, за наявності яких позивача можна було б звільнити від сплати судового збору, відсутні, належних доказів, що підтверджують незадовільний майновий стан та відсутність інших джерел доходу, на момент подання позову позивач не надав, тому клопотання про звільнення від сплати судового збору задоволенню не підлягає.

Щодо строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Так, частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами

Відповідно до частини шостої статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Суд уважає за необхідне підкреслити, що законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Судом установлено, що предметом даної справи є визнання неправомірними дії відповідачів щодо змісту звернення від 28.04.2022.

Як убачається із матеріалів адміністративної позовної заяви, позивач вказує, що матеріали розгляду ЄО №3014 від 22.04.2022 року свідчать про порушення його прав при розгляді його повідомлення яке він надавав за телефоном « 102» 28.04.2022 стосовно порушення моїх прав у будівлі КЗ «Зеленогайський ліцей Височанської селищної ради» при видачі продуктів харчування за вимогами постанови КМУ№328/22. Матеріали свідчать про спотворення його повідомлення про подію Тімхаєво. В.В., про те що його звернення не було розглянуто на вимогах КПК України, а розглядалось на підставі положень ЗУ «Про звернення громадян», що воно було розглянуто з порушенням моїх прав, та не відображало розгляд питання з яким він звернувся до поліції за захистом порушеного права, що відповідь по розгляду його звернення має недостовірну інформацію.

Позивачем було отримано відповідь Відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області №2439/119-90/01/20-2022 27.05.2022.

Водночас з цим позовом позивач звернувся 20.02.2026, тобто з істотним пропуском строку, визначеного частиною 2 статті 122 КАС України.

Окремо суд зауважує, що у період з 28.04.2022 по 20.02.2026 за даними програми "Діловодство спеціалізованого суду (ДСС)" позивачем було подано до Харківського окружного адміністративного суду 124 позовні заяви, відтак це свідчить про відсутність у ОСОБА_1 перешкод у вказаний період для звернення до суду за захистом своїх прав.

Позивач у позовній заяві посилається на зупинення строків звернення до суду, передбачених ЦК України.

Також зі змісту пояснень, поданих 09.03.2026 за вх.№01-26/24374/26, позивач посилається на постанову від 02.07.2025 по справі № 903/602/24 Великої Палати Верховного Суду, однак судом встановлено, що вказано справа розглядалася в порядку господарського судочинства.

З цього приводу суд зазначає, що за нормами Кодексу адміністративного судочинства України визначено строки звернення до адміністративного суду. При цьому, можливості застосування норм Цивільного кодексу або будь-яких інших в цій частині Кодекс адміністративного судочинства України не передбачає.

Таким чином, застосування строків, передбачених ЦК України або інших Кодексів, не застосовується при розгляді даної категорії справ, оскільки позивач звернувся до адміністративного суду, отже при вирішенні цієї справи слід застосовувати положення КАС України.

Окрім того, позивачем не доведено, а судом не підтверджено в даному випадку можливість застосування аналогії закону.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином недоліки, визначені в ухвалі від 25.02.2026 не усунуті.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

З наведених підстав позовна заява підлягає поверненню позивачу.

Згідно з положеннями ч. 8 ст. 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.5, 169, 256, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) до Відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області (62472, Харківська обл., Харківський р-н, м. Мерефа, вул. Дніпровська, 211), Чергової Відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області Тімхаєва Вікторія Володимирівна (62472, Харківська обл., Харківський р-н, м. Мерефа, вул. Дніпровська, 211) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє його права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково у випадках, визначених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвали суду, яка не передбачена статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю. О. Супрун