Справа № 520/30040/24
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

16 березня 2026 року № 520/30040/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мороко А.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61057, ), третя особа Дергачівський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (вул. Садова, буд. 10, м. Дергачі, Харківська область, 62302, ) про визнання протиправними та скасування вимог, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-44У від 13 вересня 2021 року, видану Головним управлінням ДПС у Харківській області;

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-44 від 03.07.2024 року, видану Головним управлінням ДПС у Харківській області;

- зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Харківській області привести у відповідність до рішення суду інтегровану картку платника стосовно ОСОБА_1 в частині зменшення заборгованості з ЄСВ на суму 5871,36 грн, штрафу у розмірі 5755,12 грн, та пені у розмірі 34935,47 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що 31.01.2006 року вона зареєструвалась суб`єктом господарювання фізичною особою-підприємцем, проте припинила свою діяльність у 2020 році. У період з 2019 по 2022 рік позивач була офіційно працевлаштована, а отже за неї як за найманого працівника сплачувались внески. Позивач зазначає, що 27.09.2024 року їй стало відомо про накладення арешту на рахунки. Після звернення до адвоката за правовою допомогою, який здійснив перевірку за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження, стало відомо про існування відкритого Дергачівським відділом державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції виконавчого провадження ВП 76115373, стягувачем у якому є Головне управління ДПС у Харківській області. Після звернення до відповідача стало відомо про складення щодо неї вимог про сплату боргу (недоїмки), які нею отримані не були, а конверти із податковими документами було повернуто податковому органу у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Позивач наполягає, що нарахування контролюючим органом у такому випадку їй за період працевлаштування єдиного внеску призводить до його подвійного нарахування, оскільки за неї такий був сплачений роботодавцем.

Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

Адміністративний позов було направлено на адресу відповідача у відповідності до норм діючого законодавства та доставлено до електронного кабінету останнього, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку документа в електронний кабінет.

Відповідач скористався правом подання до суду відзиву на позов, в обґрунтування якого зазначив, що з 28.09.2020 позивач знаходиться в стадії припинення підприємницької діяльності. Як зазначено представником відповідача, 25.06.2021 було сформовано рішення № 2 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) ОСОБА_1 єдиного внеску та загальна сума штрафної санкції та пені за період з 22.01.2013 до 20.01.2021 складала - 40690,59 грн. В інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 за кодом бюджетної класифікації 71040000 (нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичними особами і підприємцями, які обрали спрощену систему оподаткування) відповідно до вимог Порядку № 765 були проведені централізовано в автоматичному режимі нарахування єдиного внеску, а саме: за 4 кв. 2019 в сумі 2754,18 грн; за 1 кв. 2020 в сумі 2078,12 грн, за 2 кв. 2020 в сумі 2078,12 грн. Інформація щодо сплати зазначених сум єдиного внеску відсутня і, як наслідок, в ІКП виникла заборгованість за рахунок проведення автоматичних нарахувань на дату формування оскаржуваної позивачем вимоги та нарахувань згідно рішення № 2 від 25.06.2021 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску. Контролюючим органом в автоматичному режимі сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) по єдиному соціальному внеску від 13.09.2021 № Ф-44У на суму 46561,95 грн, що відповідає вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Третя особа правом подання пояснень стосовно позову чи відзиву на позов не скористалась.

Суд зазначає, що відповідно до положень ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно ч.2 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України: за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову та заперечень проти нього, суд встановив наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що 31.01.2006 позивач зареєстрована як суб`єкт господарювання фізична особа-підприємець.

У позовній заяві вказано, що вона свою діяльність як фізична особа-підприємець припинила у 2020 році, про що свідчить поданий до суду витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємці та громадських формувань.

Згідно наявної в матеріалах справи копії трудової книжки, з серії НОМЕР_2 згідно наказу від 12.07.2019 № 135-к позивач була прийнята на посаду соціального працівника до відділу «Патронаж» Благодійної організації «Харківський Єврейський Благодійний фонд Хесед-Шааре Тіква» та 15.09.2022 року була звільнена з займаної посади.

Як зазначив позивач та відповідачем у справі цього не спростовано, за період роботи на посаді соціального працівника відділу «Патронаж» роботодавець за неї сплачував єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Також судом встановлено доводи відповідача стосовно того, що в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 за кодом бюджетної класифікації 71040000 (Нарахування загальнообов`язкове єдиного внеску державне соціальне страхування фізичними особами і підприємцями, які обрали спрощену систему оподаткування) відповідно до вимог Порядку ведення органами Міністерства доходів і зборів України оперативного обліку податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, інших платежів, які сплачуються під час митного оформлення товарів, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 05.12.2013 року № 765, були проведені централізовано в автоматичному режимі нарахування єдиного внеску, а саме: за 4 квартал 2019 в сумі 2754,18 грн; за 1 квартал 2020 в сумі 2078,12 грн, за 2 квартал 2020 в сумі 1039,06 грн.

25.06.2021 сформовано рішення № 2 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) ОСОБА_1 єдиного внеску, згідно із яким загальна сума штрафної санкції та пені за період з 22.01.2013 до 20.01.2021 складала - 40690,59 грн (в тому числі штрафної санкції у розмірі 5755,12 грн та пені в розмірі 34935,47 грн).

Зазначене рішення разом з розрахунком направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення за місцем податкової адреси (місце реєстрації), а саме: АДРЕСА_2 , проте 29.07.2022 лист повернуто до контролюючого органу з позначкою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Зі змісту поданого до суду представником відповідача відзиву на позов встановлено доводи стосовно того, що оскільки інформація щодо сплати зазначених сум єдиного внеску відсутня і, як наслідок, в ІКП виникла заборгованість за рахунок проведення автоматичних нарахувань на дату формування оскаржуваної позивачем вимоги та нарахувань згідно рішення № 2 від 25.06.2021 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування єдиного внеску відповідачем в автоматичному режимі сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) по єдиному соціальному внеску від 13.09.2021 № Ф-44У на суму 46561,95 грн, в тому числі недоїмка у сумі 5871,36 грн, штрафи у сумі 5755,12 грн та пеня у сумі 34935,47 грн.

Представником відповідача у поданому до суду відзиві на позов вказано, що зазначена вимога направлена на вказану податкову адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

В подальшому, як встановлено судом під час розгляду справи, у зв`язку з наявністю за даними ІКС «Податковий блок» у ОСОБА_1 станом на 30.06.2024 недоїмки зі сплати єдиного внеску та боргів зі сплати фінансових санкцій відповідач у автоматичному режимі сформував вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2024 № ф-44 на загальну суму 46561,95 грн (у тому числі недоїмка у сумі 5871,36 грн, штрафи у сумі 5755,12 грн та пеня у сумі 34935,47 грн).

Зазначена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2024 № Ф-44 направлена засобами поштового зв`язку на адресу платника ( АДРЕСА_2 ), проте 10.08.2024 була повернута, як така, що вважається врученою, але не доставленою поштою з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Позивачем у позовній заяві вказано, що зазначені рішення та вимоги нею отримано не було, про їх існування їй не було відомо.

Однак 27.09.2024 року ОСОБА_1 довідалася про накладення арешту рахунки та в цей же день вона звернулася до адвоката Загороднього Є.О., який перевірив інформацію з відкритих реєстрів, зокрема Автоматизованої системи виконавчого провадження, з якої стало відомо про наявність відкритого Дергачівським відділом державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виконавчого провадження № АСВП: 76115373, стягувачем у якому є Головне управління ДПС у Харківській області.

30.09.2024 року адвокат Загородній Є.O. звернувся до Головного управління ДПС у Харківській області із адвокатським запитом, в якому просив: надати належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких органом виконавчої служби було відкрито виконавче провадження № АСВП: 76115373 - вимогу про сплату боргу (недоїмки); надати детальний розрахунок вимоги про сплату боргу (недоїмки), за якою ОСОБА_1 нараховано заборгованість з указанням інформації про боргові періоди, за які утворилася заборгованість; надати належним чином засвідчені копії документів, які свідчать про направлення вимоги про сплату боргу (недоїмки) ОСОБА_1 ; повідомити про розмір стягнених з ОСОБА_1 коштів на користь Головного управління ДПС У Харківській області в рамках виконавчих проваджень №76115373 та №68691202, а також сплачених ОСОБА_1 самостійно (за межами виконавчих проваджень) коштів на рахунки Головного управління ДПС у Харківській області.

Відповідь на вказаний запит було отримано 11 жовтня 2024 року адвокатом Загороднім Є.О.

Не погодившись із сформованими контролюючим органом вимогами про сплату боргу (недоїмки), позивач звернулась до суду першої інстанції із вказаними вище позовними вимогами.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» («Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань») в частині відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464, з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно із абз. 1 п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, Законом України від 06.12.2016 №1774-УШ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону №2464-VI, що діють з 01.01.2017, зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування ЄСВ у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

У той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом спору у цій справі є правомірність нарахування контролюючим органом позивачу єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю за період, коли ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах та єдиний внесок за неї був сплачений роботодавцем.

Судом вже було наголошено на обставинах того, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.

При цьому, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З урахуванням вищевикладеного, якщо особа є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Вказаний висновок узгоджується позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19.

Суд зазначає, що наявність у позивача статусу фізичної особи-підприємця лише посвідчує право останньої на здійснення господарської діяльності, однак не є доказом її здійснення та отримання від такої діяльності доходу. Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, здійснюється податковим органом незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності відповідачем не надано.

Судом встановлено, що позивач у період з 15.07.2019 до 15.09.2022 працювала на посаді соціального працівника відділу «Патронаж» Благодійної організації «Харківський Єврейський Благодійний Фонд Хесед-Шааре Тіква», є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період, за який винесено оскаржувані вимоги, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем.

Вказане також підтверджується формою ОК-5, наданою виконання ухвали суду від 02.03.2026 Головним управлінням Пенсійного фонду у Харківський області.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем вказані обставини не спростовано.

Відтак, з метою уникнення подвійної сплати страхового внеску, враховуючи встановлені судом обставини у їх сукупності, враховуючи правові висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства, суд доходить висновку про наявність підстав для визнати протиправною і скасування вимоги №Ф-44У від 13.09.2021 року про сплату боргу (недоїмки) в частині нарахування недоїмки в сумі 5871,36 грн та вимоги №Ф-44 від 03.07.2024 року в частині нарахування недоїмки в сумі 5871,36 грн.

Водночас, суд доходить висновку про відсутність можливості та правових підстав надавати в межах розгляду цієї справи правову оцінку спірним вимогам №Ф-44У від 13.09.2021 року та №Ф-44 від 03.07.2024 року про сплату боргу (недоїмки) в частині нарахування штрафу у сумі 5755,12 грн та в частині нарахування пені в розмірі 34935,47 грн, оскільки зазначені суми було нараховано контролюючим органом згідно із рішенням № 2 від 25.06.2021 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) ОСОБА_1 єдиного внеску.

Суд зазначає, що в рамках розгляду цієї справи позивачем не оскаржується рішення № 2 від 25.06.2021 року, а отже надання такому оцінки є фактичним виходом за межі позовних вимог та предмету позову.

З огляду на вказане суд вважає, що спірні вимоги №Ф-44У від 13.09.2021 року та №Ф-44 від 03.07.2024 року про сплату боргу (недоїмки) в частині нарахування штрафу у сумі 5755,12 грн та в частині нарахування пені в розмірі 34935,47 грн не підлягають скасуванню в рамках розгляду цієї справи, оскільки такі суми заборгованості позивача виникли на підставі рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску № 2 від 25.06.2021 року, яке позивач не оскаржує.

Отже, з огляду на доводи сторін суд доходить висновку, що зобов`язання позивача, визначені у рішенні про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску № 2 від 25.06.2021 року, набуло статусу узгодженого, у зв`язку з чим висновок про неправомірність формування оскаржуваних вимог Ф-44У від 13.09.2021 року та №Ф-44 від 03.07.2024 року про сплату боргу (недоїмки) в частині загальної суми 40690,59 грн є передчасним.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання Головного управління Державної податкової служби у Харківській області привести у відповідність до рішення суду інтегровану картку платника стосовно ОСОБА_1 в частині зменшення заборгованості з ЄСВ на суму 5871,36 грн, штрафу у розмірі 5755,12 грн, та пені у розмірі 34935,47 грн суд зазначає наступне.

Порядок ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Порядок), затверджений наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 року №5, визначає правила ведення в податкових органах оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку оперативний облік платежів здійснюється податковими органами в інформаційній системі. Метою ведення оперативного обліку і складання звітності податкових органів є забезпечення користувачів повною, достовірною та неупередженою інформацією щодо стану розрахунків платників з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування для прийняття оптимальних управлінських рішень.

Для забезпечення достовірності відображення облікових показників в ІКП структурними підрозділами за напрямами роботи здійснюється попередній та загальний контроль у терміни, встановлені цим Порядком.

Згідно із п.п. 4-5 розділу І Порядку відображення/занесення первинних показників у підсистемах інформаційної системи здійснюється працівниками структурних підрозділів територіальних органів ДПС за напрямами роботи.

Моніторинг повноти та своєчасності внесення первинних показників у підсистеми інформаційної системи забезпечується керівниками структурних підрозділів територіального органу ДПС за напрямами роботи.

Загальний контроль за достовірністю відображення в ІКП облікових показників забезпечується підрозділом, що здійснює облік платежів.

Дії працівників територіальних органів ДПС під час відображення в інформаційній системі первинних показників фіксуються із зазначенням ідентифікатора користувача, дати та часу дії.

Пунктом 1 розділу ІІ Порядку передбачено, що з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць.

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею.

Податковому органу, в якому перебуває платник за основним місцем обліку, надається доступ до ІКП, відкритих за основним місцем обліку, для внесення відповідної інформації, а за неосновним місцем обліку - в режимі перегляду.

Згідно із п.3 розділу ІІ Порядку ІКП закриваються структурним підрозділом, що здійснює облік платежів, у разі проведення заходів щодо зняття з обліку платників у податкових органах у зв`язку з припиненням платника податків або відсутністю за неосновним місцем обліку об`єктів оподаткування, або об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням.

При виявленні некоректних базових записів структурними підрозділами за напрямами роботи готується коригуючий документ з обов`язковим посиланням на первинний документ, показники якого виправляються. Коригування даних в інформаційній системі органів ДФС здійснюється підрозділами, відповідальними за введення таких даних з первинних документів, за поточною датою.

Механізм відображення в інформаційній системі результатів адміністративного та/або судового оскарження донарахованих сум з відповідним перенесенням до ІКП передбачений Розділом V Порядку, відповідно до якого працівники підрозділів адміністративного/судового оскарження податкового органу, до компетенції яких належать розгляд скарг під час проведення процедури адміністративного оскарження або супроводження справ у судах, під час проведення процедури судового оскарження прийнятих податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та/ або рішень щодо єдиного внеску, в установленому порядку відповідно до вимог регламентів використання відповідних інформаційних систем вносять дані до інформаційних систем, які забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскарження, у день отримання чи складання відповідних документів або отримання інформації з подальшим збереженням даних та встановленням зв`язків записів зазначених інформаційних систем із записами підсистеми, що відображає результати контрольно-перевірочної роботи.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 13.02.2018 року у справі № 816/2042/16, у платника податків наявний матеріально-правовий інтерес в тому, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом, реальну структуру податкових вигод та податкових зобов`язань платника податків.

Таким чином, враховуючи викладене вище, суд доходить висновку про те, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача внести зміни в інтегровану картку платників податків ОСОБА_1 шляхом виключення суми заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 5871,36 грн за вимогами про сплату боргу (недоїмки) №Ф-44У від 13.09.2021 року та №Ф-44 від 03.07.2024 року.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень ст.139 КАС України.

Разом із позовними вимогами позивачем заявлено клопотання про стягнення на його користь судових витрат. При цьому, у позовній заяві вказано, що витрати на надання професійної правової допомоги адвоката складають 6000,00 грн.

Надаючи оцінку вказаним вимогам позивача, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статті 16 КАС України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При цьому, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.06.2025 у справі №520/4495/2020.

Разом з тим, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Окрім того, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 10.06.2021 року по справі №820/479/18 суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним за параметрами, зокрема, складності справи, витраченого адвокатом часу, значення спору для сторони тощо.

Аналогічний правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 22.06.2022р. по справі №380/3142/20.

У позовній заяві позивач зазначає про те, що витрати на професійну правничу допомогу складають 6000,00 грн.

При цьому, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу на суму 6000,00 грн до суду надано наступні документи:

- договір про надання професійної правничої допомоги №14/10 від 14.10.2024 року;

- акт №1 від 15.10.2024 року про прийняття передачу наданих послуг, згідно із яким вартість послуг складає 6000,00 грн;

- ордер на надання правничої (правової) допомоги Серії АІ №1673737 від 14.10.2024 року;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №25.03.2024;

- копію квитанції №222987701 від 21.11.2024 року про сплату суми 3000,00 грн, копію квитанції від 26.10.2024 року про сплату суми 3000,00 грн.

Відповідно до вказаних документів адвокатом Загороднім Є.О. Та ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої допомоги №14/10 від 14.10.2024, за результатами надання правничої допомоги адвокатом виконано наступні послуги: підготовка та подання позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправною та скасування вимоги 6000,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність), а також розумності їх розміру.

З огляду на викладене, спираючись на досліджені докази, а також беручи до уваги принцип обґрунтованості та пропорційності розміру витрат на сплату послуг адвоката (правничу допомогу) до предмета спору (позов майнового та немайнового характеру), а сума правничої допомоги становить 6000 грн, суд вважає, що у даному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат заявника на професійну правничу допомогу, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, є сума у розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

Визначаючи вказану суму, суд виходить з того, що розглянута справа не є складною, була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позовна заява і подання необхідних матеріалів до суду не могло потребувати багато часу.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Також на користь позивача підлягає стягненню і сума судового збору у розмірі 305,22 грн, визначена з урахуванням часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 6-11, 14, 77, 78, 139, 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61057, ), третя особа Дергачівський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (вул. Садова, буд. 10, м. Дергачі, Харківська область, 62302, ) про визнання протиправними та скасування вимог, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною і скасувати вимогу №Ф-44У від 13.09.2021 року про сплату боргу (недоїмки) в частині нарахування недоїмки в сумі 5871,36 грн.

Визнати протиправною і скасувати вимогу №Ф-44 від 03.07.2024 року в частині нарахування недоїмки в сумі 5871,36 грн.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61057, ) внести зміни в інтегровану картку платників податків ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) шляхом виключення суми заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 5871 (п`ять тисяч вісімсот сімдесят одна) грн 36 коп. за вимогами про сплату боргу (недоїмки) №Ф-44У від 13.09.2021 року та №Ф-44 від 03.07.2024 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 305 (триста п`ять) грн 22 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мороко А.С.