Справа № 520/25674/25
Суддя: Семененко М.О.
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 р. Справа № 520/25674/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Семененко М.О.,

Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2025, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/25674/25

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

третя особа ОСОБА_2

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), третя особа: ОСОБА_2 (далі третя особа, ОСОБА_2 ), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 стосовно ненарахування та невиплати ОСОБА_1 частини грошового забезпечення та інших видів виплат сина, військовослужбовця ОСОБА_3 за період з 01.09.2023 по 01.02.2024;

- зобов`язати відповідача - військову частину НОМЕР_1 нарахувати в повному обсязі місячне грошове забезпечення та інші види грошового забезпечення та виплатити ОСОБА_1 1/2 частину суми грошового забезпечення та інших видів виплат загиблого сина - ОСОБА_3 , за період з 01.09.2023 по 01.02.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2023 № 3965 його сина, ОСОБА_3 визнано безвісно відсутнім, таким, що зник безвісти за особливих обставин, під час проходження військової служби при забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час воєнних дій на території України, оскільки відсутні відомості про місце його перебування понад 15 днів. З часом було встановлено, що син загинув. Після загибелі сина, 15.01.2024 позивачем було подано заяву про виплату грошового забезпечення, що нараховане та не виплачене його загиблому сину. Військовою частиною НОМЕР_1 не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 частину грошового забезпечення та інших видів виплат сина, військовослужбовця ОСОБА_3 за період з 01.09.2023 по 01.02.2024. На адвокатський запит військова частина НОМЕР_1 надала відповідь від 25.10.2024 №690/312/545з, де вказала, що грошове забезпечення ОСОБА_3 за жовтень місяць 2023, додаткова винагорода за вересень місяць 2023, жовтень місяць 2023 виплачено колишній дружині ОСОБА_2 .

Позивач зауважив, що він є батьком загиблого ОСОБА_3 , знаходився на його утриманні. Відповідно до статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон №2011-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 (далі - Закон №2262-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

В квітні місяці 2024 року йому призначено пенсію по втраті годувальника, крім цього, Мереф`янською міською радою Харківської області 10.02.2025 видана довідка про те, що він знаходився на утриманні ОСОБА_3 .

Зауважив, що син одружений не був, повнолітніх дітей не мав, мав неповнолітню доньку ОСОБА_4 . В силу положень Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 (далі Порядок №884 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі Порядок №260 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до яких за відсутності дружини, повнолітніх дітей, виплати грошового забезпечення сім`ям зазначених військовослужбовців здійснюються законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей, а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, а тому позивач вважає, що має право на отримання виплат грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_3 , який був визнаний безвісно відсутнім за особливих обставин, а в подальшому загиблим при виконанні бойового завдання за призначенням під час воєнних дій на території України за вересень місяць 2023 року (не отримане до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення) та сум грошового забезпечення за період з жовтня місяця 2023 року включно по січень місяць 2024 року (до дня виключення із списків особового складу частини та зняття з усіх видів забезпечення).

Отже, в даному випадку право на отримання грошового забезпечення мають дві особи - неповнолітня донька ОСОБА_5 та позивач. При наявності декількох осіб в одній черзі виплата належних сум проводиться рівними частинами.

Вважає, що виплата не отриманого до дня смерті (загибелі) грошового забезпечення колишній дружині ОСОБА_2 є неправомірною, оскільки, по-перше, виплата колишнім дружинам не передбачена діючим законодавством, по-друге, ОСОБА_2 ніколи не перебувала в шлюбі з його сином, ОСОБА_3 .

Крім того, після отримання від військової частини довідки про доходи ОСОБА_3 також з`ясувалося, що військовою частиною не нараховано в повному обсязі місячне грошове забезпечення та інші види грошового забезпечення, належні загиблому військовослужбовцю, а тому позивач звернувся до суду з цим позовом.

Представником відповідача надано відзив на позов, у якому останній зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства, просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Зауважив, що у ОСОБА_3 наявна малолітня дитина - ОСОБА_5 , матір`ю якої є ОСОБА_2 (третя особа). Сам факт відсутності реєстрації шлюбу між військовослужбовцем і матір`ю дитини не позбавляє останню статусу законного представника малолітньої дитини та не впливає на визначене законом пріоритетне спрямування сімейних виплат на користь законного представника неповнолітньої дитини. Зазначив, що пункт 7 Порядку №884 і розділ ХХХ Порядку №260 прямо передбачають, що у разі наявності неповнолітніх дітей виплати провадяться на користь їх законних представників; виплата «батькам рівними частками» можлива лише якщо військовослужбовець не перебував у шлюбі і не мав дітей. Вважає, що посилання позивача на перебування на утриманні саме по собі не створює права на частину грошового забезпечення загиблого військовослужбовця за наявності малолітньої дитини; питання розподілу між кількома потенційними отримувачами належить до дискреції командира в межах Порядку №884 та Порядку №260 за умови подання повного пакета підтвердних документів і з урахуванням уже проведених виплат.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що в квітні 2024 року йому призначено пенсію по втраті годувальника, Мереф`янською міською радою Харківської області 10.02.2025 видана довідка за №611 про те, що ОСОБА_1 знаходився на утриманні ОСОБА_3 . Тобто, своє право на отримання грошового забезпечення зниклого безвісті військовослужбовця ОСОБА_3 позивач мотивував не тим, що являється його батьком, а тим, що в силу приписів діючого законодавства є його утриманцем.

Зауважив, що його син - ОСОБА_3 одружений не був, повнолітніх дітей не мав, мав неповнолітню доньку ОСОБА_4 . Отже, в даному випадку право на отримання грошового забезпечення мають дві особи - неповнолітня донька ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . При наявності декількох осіб в одній черзі виплата належних сум проводиться рівними частинами.

Апелянт вважає безпідставним висновок суду першої інстанції, що за наявності у зниклого безвісті військовослужбовця дитини батьки виключаються з числа осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення замість нього, оскільки суд безпідставно проігнорував той факт, що позивач є не лише батьком зниклого безвісті військовослужбовця, а в першу чергу є його утриманцем.

Тому вважає, що висновок суду про те, що у позивача право на отримання грошового забезпечення зниклого безвісті військовослужбовця відсутнє, не відповідає дійсним обставинам, наданим доказам та суперечить діючому законодавству.

Крім того, апелянт зазначив, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вимог про нарахування в повному обсязі грошового забезпечення та виплати його 1/2 частини, мотивував своє рішення тим, що оскільки суми грошового забезпечення за життя сина, ОСОБА_3 , йому не належали, не були нараховані та присуджені (оскільки до суду син не звертався), то такі суми не можуть передаватись членам сім`ї померлого. При цьому суд посилається на норми Цивільного кодексу України (далі ЦК України), які регулюють правовідносини з питань спадкування. Проте, вказані судом першої інстанції норми законодавства взагалі не застосовуються до правовідносин щодо виплати грошового забезпечення зниклого безвісті військовослужбовця.

Щодо розміру грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця, належного до виплати членам його сім`ї, апелянт зазначив, що до дати виключення ОСОБА_3 із списків особового складу військової частини повинно бути нараховане та виплачене грошове забезпечення, в тому числі додаткова винагорода в розмірі 100 000 грн за кожен місяць: за листопад 2023 року, грудень 2023 року, січень 2024 року, а також місячне грошове забезпечення за січень 2024 року. Однак, з довідки про доходи, виданої в/ч НОМЕР_1 від 21.07.2025 №2101/3 вбачається, що військова частина безпідставно не нарахувала ОСОБА_3 одноразове грошове забезпечення в розмірі 10000 грн за листопад 2023 року, грудень 2023 року, січень 2024 року, а також місячне грошове забезпечення за січень 2024 року.

Зауважив, що листом від 11.04.2025 №690/Є-130/142 військовою частиною НОМЕР_1 відмовлено у виплаті на користь позивача частини грошового забезпечення ОСОБА_3 , посилаючись на те, що це призведе до переплати грошового забезпечення, оскільки кошти в повному обсязі виплачено ОСОБА_2 . Апелянт вважає, що таким чином військова частина фактично визнала його право на отримання грошового забезпечення, але відмовила, тому що виплатила вже іншій особі.

З огляду на викладене, на думку ОСОБА_1 , висновок суду щодо відмови про нарахування в повному обсязі грошового забезпечення та виплати його 1/2 частини позивачу не відповідають приписам законодавства.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Третя особа правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2023 №3965 ОСОБА_3 визнано безвісно відсутнім, таким, що зник безвісти за особливих обставин, під час проходження військової служби при забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час воєнних дій на території України, оскільки відсутні відомості про місце його перебування понад 15 днів.

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 22.12.2023, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 22.11.2023 складено відповідний актовий запис №6998.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.01.2024 №2, пункт 3 якого в подальшому скасовано та викладено в новій редакції наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2024 №32, ОСОБА_3 виключено із списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 .

15.01.2024 позивач подав заяву про виплату йому грошового забезпечення, що нараховане та не виплачене його загиблому сину.

Відповідно до відповіді ІНФОРМАЦІЯ_3 від 08.05.2024 №5888/с подану позивачем заяву направлено фельд`єгерською поштовою службою до військової частини НОМЕР_1 .

Позивач зазначає, що відповіді на подану заяву від військової частини не отримував. Лише на адвокатський запит військова частина НОМЕР_1 надала відповідь від 25.10.2024 №690/312/545з, де вказала, що грошове забезпечення ОСОБА_3 за жовтень місяць 2023 року, додаткова винагорода за вересень місяць 2023 року, жовтень місяць 2023 року виплачено колишній дружині ОСОБА_2 .

До матеріалів справи надано пенсійне посвідчення серія НОМЕР_4 , видане 25.12.2024 Пенсійним фондом України, відповідно до якого ОСОБА_1 є отримувачем пенсії у разі втрати годувальника.

Відповідно до Довідки "Про перебування на утриманні померлого годувальника" №631 від 10.02.2025, виданої Мереф`янською міською радою Харківської області, ОСОБА_1 перебував на утриманні померлого годувальника гр. ОСОБА_3 , 1990 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 від 22.12.2023), перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Харківській області як отримувач пенсії в разі втрати годувальника (пенсійне посвідчення серія НОМЕР_4 , видане 25.12.2024 Пенсійним фондом України), та має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, згідно з пунктом 5 частини першої статті 10-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (посвідчення серія НОМЕР_5 , видане 27.12.2024 Управлінням соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації).

Відповідно до Інформації Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 14.02.2025 №52/02.20-25, станом на 14.02.2025 ОСОБА_6 перебував на обліку у відділі обслуговування громадян №18 (сервісний центр) управління Пенсійного фонду України в Харківській області та отримував пенсію по інвалідності 3 групи загального захворювання з 17.09.2009 по 31.05.2024.

21.02.2025 позивач повторно звернувся до військової частини із заявою про виплату грошового забезпечення, що нараховане та не виплачене його загиблому сину, як особа, яка перебувала на утриманні військовослужбовця. Листом від 11.04.2025 №690/Є-130/142 військовою частиною НОМЕР_1 позивачу відмовлено у виплаті на користь позивача частини грошового забезпечення, що нараховане сину, посилаючись на те, що це призведе до переплати грошового забезпечення, оскільки кошти в повному обсязі виплачено ОСОБА_2 .

З наданої Військовою частиною НОМЕР_1 довідки про доходи ОСОБА_3 №2101/3 від 21.07.2025 встановлено, що одноразове грошове забезпечення нараховано в такому розмірі: за листопад 2023 року - 32 258,06 грн, за грудень 2023 року - 0,00 грн, за січень 2024 року - 67 741,94 грн, місячне грошове забезпечення за січень 2024 року - 0,00 грн.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що виплата грошового забезпечення батькам здійснюється за умови відсутності у військовослужбовця неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні та/або повнолітніх дітей, які проживають разом із ним, оскільки саме така особа має першочергове право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця. Враховуючи те, що у загиблого ОСОБА_3 є дочка ОСОБА_5 , матір`ю якої є ОСОБА_2 (третя особа), якій фактично виплачено грошове забезпечення загиблого військовослужбовця, підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні. Щодо не нарахованих одноразових видів грошового забезпечення за листопад 2023 року, грудень 2023 року, січень 2024 року, а також місячного грошового забезпечення за січень 2024 року, суд зазначив, що спір у даній справі виник стосовно сум грошового забезпечення, які за життя ОСОБА_3 не належали, не були нараховані та присуджені, а тому такі суми, не можуть передаватися членам сім`ї померлого.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон №2011-XII.

Відповідно до статті 2 Закону №2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону №2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Частиною 1 статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини 6 статті 9 Закону №2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

07.06.2018 наказом Міністерства оборони України №260 затверджено Порядок №260, який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Згідно з пунктом 1 Розділу ХХХ Порядку №260 (у редакції станом на час загибелі військовослужбовця) у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.

У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.

Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.

Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим (пункт 2 Розділу ХХХ Порядку №260).

Відповідно до пункту 3 Розділу ХХХ Порядку №260 грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.

Згідно з пунктом 4 Порядку №884 (в редакції чинній на момент розгляду заяви) виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Пунктом 5 Порядку №884 передбачено, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Згідно з пунктом 7 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

У разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.

Таким чином, підставою для виплати є заява членів сім`ї, на підставі якої приймається рішення про виплату чи відмову у виплаті грошового забезпечення.

При цьому, пунктами 4, 5 Порядку №884 врегульована процедура розгляду заяви членів сімей військовослужбовців про виплату грошового забезпечення і на командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) покладено обов`язок розгляду вказаних документів.

Також, законодавством встановлено виключне коло осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення у разі настання подій, які регламентовані в розділі XXX Порядку №260 та пункту 7 Порядку №884, та черговість виникнення у них відповідного права, тому будь-яке інше довільне трактування вказаних приписів є недопустимим.

Судовим розглядом встановлено, що Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2023 №3965 ОСОБА_3 визнано безвісно відсутнім, таким, що зник безвісти за особливих обставин, під час проходження військової служби при забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час воєнних дій на території України, оскільки відсутні відомості про місце його перебування понад 15 днів. З часом було встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 загинув.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.01.2024 №2, пункт 3 якого в подальшому скасовано та викладено в новій редакції наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2024 №32, ОСОБА_3 виключено із списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

За результатами розгляду звернення позивача (його представника) військова частина НОМЕР_1 повідомила, що грошове забезпечення загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 за жовтень місяць 2023 року, додаткова винагорода за вересень місяць 2023 року, жовтень місяць 2023 року виплачені колишній дружині ОСОБА_2

21.02.2025 позивач повторно звернувся до військової частини з заявою про виплату грошового забезпечення, що нараховане та не виплачене загиблому сину, як особі, яка перебувала на утриманні військовослужбовця. Листом від 11.04.2025 №690/Є-130/142 військовою частиною НОМЕР_1 позивачу відмовлено в виплаті на користь позивача частини грошового забезпечення, що нараховане сину, посилаючись на те, що це призведе до переплати грошового забезпечення, оскільки кошти в повному обсязі виплачено ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що він знаходився на утриманні ОСОБА_3 , у в квітні 2024 року йому призначено пенсію по втраті годувальника, а тому він вважає, що має право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_3 не як його батько, а як його утриманець. Враховуючи, що ОСОБА_3 не мав дружини, проте в нього є неповнолітня донька - ОСОБА_5 , позивач вважає, що в даному випадку право на отримання грошового забезпечення мають дві особи - неповнолітня донька ОСОБА_5 та він, рівними частинами по 1/2 належного, але не виплаченого ОСОБА_3 грошового забезпечення.

Надаючи оцінку таким доводам позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Системний аналіз пункту 7 Порядку №884 та розділу XXX Порядку №260 свідчить про те, що законодавець встановив послідовність (черговість) осіб, які мають право на отримання належного, але не виплаченого грошового забезпечення померлого військовослужбовця.

Так, право на таку виплату насамперед має дружина (чоловік) військовослужбовця. Якщо дружини (чоловіка) немає, відповідне право переходить до його дітей: повнолітніх дітей, які проживали разом із військовослужбовцем або законних представників (опікунів, піклувальників) або усиновлювачів неповнолітніх дітей (а також осіб з інвалідністю з дитинства незалежно від віку). Тобто, діти мають самостійне та пріоритетне право на отримання цих виплат.

Водночас, особи, які перебували на утриманні військовослужбовця або його батьки можуть отримати відповідну виплату лише за наявності двох умов одночасно: військовослужбовець не перебував у шлюбі і не мав дітей.

Отже, право осіб, які перебували на утриманні військовослужбовця є субсидіарним (похідним) і виникає лише за у разі відсутності у загиблого дружини (чоловіка) та дітей.

З урахуванням обставин цієї справи, докази перебування ОСОБА_3 у шлюбі матеріали справи не містять.

Водночас, судовим розглядом встановлено, що у загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 є неповнолітня донька ОСОБА_5 , матір`ю якої є ОСОБА_2 (третя особа).

Враховуючи, що дитина є неповнолітньою, реалізація її прав, в тому числі права на отримання грошового забезпечення, здійснюється її законним представником - матір`ю ОСОБА_2 .

Саме ОСОБА_2 , як законному представнику ОСОБА_7 , було виплачено грошове забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 , що підтверджується відповіддю військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2024 № 690/312/545з, наданою на адвокатський запит представника позивача.

З огляду на викладені норми права, враховуючи наявність у визнаного безвісти (загиблого) військовослужбовця дитини, виплата належного йому, але не виплаченого грошового забезпечення правомірно здійснена її законному представнику.

За таких обставин батько військовослужбовця ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , навіть у разі перебування на утриманні сина та призначення йому пенсії по втраті годувальника, не набуває права на отримання відповідних виплат, оскільки наявність у загиблого військовослужбовця неповнолітньої дитини визначає коло осіб, які мають право на отримання належного йому грошового забезпечення. Отже, доводи позивача щодо наявності у нього права на отримання 1/2 частини таких сум є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що, із заявою про виплату позивачу грошового забезпечення, нарахованого та невиплаченого загиблому сину, позивач звернувся вже після того, як нараховані суми грошового забезпечення за жовтень 2023 року та додаткова винагорода за вересень 2023 року були виплачені шляхом зарахування на картковий рахунок законного представника неповнолітньої дитини загиблого військовослужбовця - ОСОБА_2 . Інші виплати, зокрема додаткова винагорода за жовтень та допомога на проведення поховання були виплачені 26.01.2024 та 31.01.2024 відповідно, що підтверджується відповіддю Військової частини № 690/312/545з від 29.10.2024.

За таких обставин спірні грошові кошти після їх виплати набули статусу власності особи, якій вони були перераховані. Водночас позивач не позбавлений права на судовий захист та може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства, якщо вважає, що його право на частину зазначених коштів порушене.

Твердження апелянта про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 також є необґрунтованими, оскільки відсутній склад бездіяльності як невчинення дій за наявності безумовного обов`язку їх вчинити. Військова частина діяла у межах компетенції та за спеціально визначеною процедурою, а незгода апелянта з тим, що спеціальний закон не надає йому права на виплату за наявності неповнолітньої дитини, не перетворює правомірні дії відповідача на бездіяльність і не створює у апелянта суб`єктивного права вимагати дублювання виплат.

З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача права на отримання частини належного, але не виплаченого його загиблому сину ОСОБА_3 грошового забезпечення. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо доводів апелянта про безпідставне ненарахування одноразового грошового забезпечення у розмірі 100 000 грн за листопад 2023 року, грудень 2023 року, січень 2024 року, а також місячного грошового забезпечення за січень 2024 року, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначено вище, розділ ХХХ Порядку №260 установлює чіткий перелік осіб, яким виплачується грошове забезпечення військовослужбовця у разі його смерті (загибелі), а саме його дружині (чоловіку). У разі якщо її (його) немає, то указано перелік осіб, які мають право на таку виплату, та черговість. Крім того, чітко установлює, що членам сім`ї загиблого військовослужбовця, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням, на підставі наказу командира військової частини виплачується грошове забезпечення, у тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня, зокрема, його загибелі (смерті).

Наведене дозволяє дійти висновку про те, що члени сім`ї загиблих військовослужбовців у встановлених чинним законодавством випадках мають право на виплату лише належного, але не отриманого ними до дня смерті (загибелі) грошового забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)).

З наданої Військовою частиною НОМЕР_1 довідки про доходи ОСОБА_3 №2101/3 від 21.07.2025 судом встановлено, що одноразове грошове забезпечення в розмірі 100 000 грн за листопад 2023 року, грудень 2023 року, січень 2024 року, а також місячне грошове забезпечення за січень 2024 року йому не були нараховані.

Згідно з частиною 1 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При цьому, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було реальним та стосувалося індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Верховний Суд України неодноразово зауважував, що право на захист - самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього (див. постанови від 15 липня 2014 року у справі № 21-273а14, від 12 квітня 2017 року у справі № П/800/589/16). Цей правовий висновок утвердився і в практиці Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (зокрема, постанови від 27 листопада 2018 року у справі №826/8425/15, від 14 січня 2022 року у справі № 826/20453/16, від 13 лютого 2024 року у справі № 320/5934/22, від 01 серпня 2024 року у справі № 640/25171/21).

Згідно зі статтею 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідно до вимог статей 1218, 1219 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом.

Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.

Частиною 4 статті 25 ЦК України встановлено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Право військовослужбовця на достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, випливає зі змісту права на соціальний захист військовослужбовця, спрямованого на задоволення його матеріальних потреб, і реалізується шляхом отримання особою грошового забезпечення у розмірі, встановленому чинним законодавством.

Відтак, таке право нерозривно пов`язане з особою військовослужбовця, якому відповідне грошове забезпечення призначено, у зв`язку з чим тільки військовослужбовець, вважаючи, що грошове забезпечення нараховується та виплачується йому в неналежному розмірі, може звернутися до суду за захистом відповідного права.

Слід звернути увагу, що відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має, в порядку встановлену цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що саме її права, свободи та законні інтереси були порушені суб`єктом владних повноважень.

При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають внаслідок протиправних дій або рішень суб`єктів владних повноважень. Відсутність порушення суб`єктивних прав особи, яка звертається за судовим захистом, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи та є підставою для відмови в задоволенні позову (для прикладу, постанова Верховного Суду від 14 листопада 2025 року №580/8025/24)

Враховуючи вищевикладене, оскільки члени сім`ї загиблого військовослужбовця можуть отримувати лише нараховані та не виплачені суми грошового забезпечення загиблого військовослужбовця, право на які у нього виникло включно до дня, зокрема, його загибелі (смерті), а позивач оспорює ненарахування щомісячної додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн за періоди після дати смерті ОСОБА_3 , які не нараховувались, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів вважає, що в розумінні статті 139 КАС України правові підстави для розподілу судових витрат у даній справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2025 по справі № 520/25674/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя М.О. Семененко
Судді І.С. Чалий З.Г. Подобайло