Справа № 990/360/24
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2026-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

Іменем України

09 березня 2026 року

м. Київ

справа №990/360/24

адміністративне провадження № П/990/360/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Олендера І.Я.,

суддів: Бившевої Л.І., Гончарової І.А., Ханової Р.Ф., Юрченко В.П.,

за участю:

секретаря судового засідання - Загороднього А.А.,

учасники справи:

представники позивача Кравець Р.Ю., Мартиненко А.В.,

представник відповідача Друцька О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів про закриття провадження у справі №990/360/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

18.11.2024 на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС, Комісія), у якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо здійснення оцінювання ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді судді в частині оцінювання критеріїв та показників, окрім тих, що оцінюються за результатами іспиту та зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України завершити оцінювання ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді судді в частині оцінювання критеріїв та показників, окрім тих, що оцінюються за результатами іспиту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України №177/ко-24 від 15.10.2024 про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України №177/ко-24 від 15.10.2024 про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді, яким позивача було визнано таким, що не відповідає займаній посаді є протиправним та підлягає скасуванню.

На думку представника ОСОБА_1 , оскаржуване рішення, відповідно до чинного законодавства не може вважатися виключно рекомендацією, яка є частиною «кваліфікаційного» провадження й такою, що не має самостійних правових наслідків, оскільки закон не передбачає можливості в резолютивній частині такого рішення надавати рекомендації; це рішення як самостійний акт може бути підставою для внесення подання, яке і є тим самостійним актом, який розглядається Вищою радою правосуддя при вирішенні питання про звільнення судді з посади.

Представник позивач також вказує, що висновки відповідача викладені в оскаржуваному рішенні в частині встановлення невідповідності витрат і майна близьких осіб позивача задекларованим доходам та в частині визначення відповідачем невідповідності поведінки судді окремим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції й недотримання суддівської етики і наявності обставин, які вказують на порушення правил заповнення декларації доброчесності та декларації родинних зв`язків судді, не відповідають критеріям передбаченим пунктами 1-3 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Стверджує, що висновки відповідача в частині оцінювання позивача у 220 балів за критеріями доброчесності та професійної етики, у зв`язку з проявом позивачем поведінки, що підриває довіру до суддівської посади та авторитет правосуддя та наявністю фактів притягнення позивача до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність, таким вимогам також не відповідають.

Ухвалою Верховного Суду від 21.11.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, визнання протиправним та скасування рішення. Цією ж ухвалою Суд вирішив розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів і призначив її до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

09.12.2024 від Комісії до Суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 із проханням відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

16.12.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив Комісії на позовну заяву із проханням задовольнити позовні вимоги.

10.01.2025 від ВККС до Суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі №990/360/24, на обґрунтування якого наведені висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, які зводяться до того, що рішення Комісії про невідповідність судді займаній посаді є лише підставою для відповідної рекомендації у процедурі кваліфікаційного оцінювання суддів, тому, зважаючи на відповідне правове регулювання, а також статус і повноваження ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, передбачене статтею 88 Закону України Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) оскарження рішення Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП. Комісія зазначає, що з огляду на те, що предметом спору в справі №990/360/24 є рішення ВККС від 15.10.2024 № 177/ко-24 є тим рішенням, яке на стадії підбиття підсумків кваліфікаційного оцінювання Комісії не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду. У зв`язку з наведеним, відповідач вважає, що провадження у справі № 990/360/24 підлягає закриттю, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, ВККС звертає увагу на те, що на момент звернення позивача до суду із цим позовом у листопаді 2024 року не існувало рішення Вищої ради правосуддя за відповідною рекомендацією Комісії, разом з яким могло бути оскаржене рішення Комісії від 15.10.2024 № 177/ко-24.

10.02.2025 від представника позивача до Суду надійшло заперечення на клопотання Комісії про закриття провадження у справі мотивоване тим, що: ВККС помилково ототожнює рішення щодо надання рекомендацій з рішеннями, які приймаються за наслідками кваліфікаційного оцінювання судді; аргумент відповідача про те, що тільки після ухвалення ВРП рішення, яким буде задоволено рекомендацію про звільнення, у позивача виникне право звернення до суду, є безпідставним, оскільки оскаржуваним рішенням встановлено факт невідповідності судді займаній посаді, який є підставою для внесення ВККС подання до ВРП про звільнення позивача, відповідно, оскаржуване рішення створює правові наслідки для позивача; висновок ВККС про те, що оскаржуване рішення не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду суперечить положенням чинного законодавства, оскільки статтею 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено оскарження рішень. Таким чином дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки оскаржуване рішення ухвалене внаслідок здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 та породжує правові наслідки та обов`язки для позивача. З наведених підстав представник позивача просить у задоволенні клопотання ВККС про закриття провадження у справі № 990/360/24 відмовити.

05.05.2025 представник позивача надав до Суду додаткові пояснення на клопотання про закриття провадження у справі, в яких зазначив, що 20.02.2025 Великою Палатою Верховного Суду постановою у справі №990/62/24 було скасовано ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про закриття провадження в адміністративній справі, яка була винесена з аналогічних підстав, що вказані в клопотання ВККС у даній справі про закриття провадження, а саме - рішення ВККС, яке містить рекомендацію з пропозицією здійснити певні дії та ухвалити певне рішення, може бути оскаржене до суду, але за умови, що за відповідною рекомендацією прийнято рішення і тільки разом з таким рішенням. Тобто, предметом спору як у справі №990/62/24, так і в даній справі є рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, та внесення подання до ВРП про його звільнення з посади. Крім того в постанові ВП ВС у справі №990/51/24 від 11.07.2024 вказано на те, що з урахуванням статей 2, 5 КАС України рішення ВККС підлягає оскарженню, а порушені права підлягають захисту шляхом здійснення судового контролю за діями та актами суб`єктів владних повноважень. Натомість постанова ВП ВС у справі №990/127/24 від 27.02.2025, на яку посилання ВККС суперечать як вказаним вище постановам ВП ВС, так і власне нормам законодавства та не узгоджуються з висновками ЄСПЛ щодо так званого «судового активізму». На переконання представника позивача, постанова ВП ВС у справі №990/127/24 від 27.02.2025 не містить висновків щодо застосування конкретних норм права, дана постанова суперечить висновкам ВП ВС за відсутності мотивів необхідності відступу, не відповідає фактичним дійсним наслідкам, а тому не може бути врахована під вишення даної справи.

В судових засіданнях представник відповідача підтримала заявлене клопотання про закриття провадження у справі №990/360/24, просила його задовольнити.

Представник позивача у судових засіданнях заперечив проти задоволення вказаного клопотання, вважає, що підстави для закриття провадження у цій справі відсутні.

Вирішуючи заявлене клопотання Комісії, Суд виходить з наступного.

Судом установлено, що Указом Президента України від 18.05.2012 №336/2012 ОСОБА_1 призначений на посаду судді Рівненського окружного адміністративного суду строком на п`ять років.

Строк повноважень судді закінчився 17.05.2017, у зв`язку з чим позивач звернувся із заявою про проведення стосовно нього кваліфікаційного оцінювання.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 01.02.2018 №8/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді.

Цим же рішенням встановлено черговість етапів кваліфікаційного оцінювання, визначено графік проведення іспиту в межах кваліфікаційного оцінювання та призначено іспит для суддів місцевих судів, у тому числі й для позивача - ОСОБА_1 .

Рішенням ВВКС від 07.09.2018 №193/зп-18 визначено результати першого етапу «Іспит» кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді. Відповідно до цього рішення позивач був допущений до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді - «Дослідження досьє та проведення співбесіди».

07.10.2019 в межах кваліфікаційного оцінювання відповідачу надійшов висновок Громадської ради доброчесності (далі - ГРД) про невідповідність позивача критеріям доброчесності та професійної етики.

Не погоджуючись з таким висновком, 07.10.2019, 08.10.2019 та 10.10.2019 позивачем було направлено відповідачу пояснення на спростування висновку ГРД та документи на підтвердження його пояснень.

У зв`язку з припиненням 07.11.2019 повноважень членів ВККС кваліфікаційне оцінювання судді ОСОБА_1 завершено не було.

Повноважний склад Комісії сформовано 01.06.2023.

З метою вирішення питання щодо продовження процедур оцінювання, передбачених Законом №1402-VIII, на підставі рішення Комісії від 20.07.2023 №34/зп-23 здійснено повторний автоматизований розподіл справ між членами ВККС, зокрема і стосовно осіб, п`ятирічний строк повноважень яких на посаді судді закінчився.

Відповідно до протоколу повторного розподілу між членами Комісії від 26.07.2023 доповідачем у справі судді ОСОБА_1 визначено члена ВККС Богоноса М.Б .

Процедуру кваліфікаційного оцінювання стосовно судді ОСОБА_1 продовжено з етапу «Дослідження досьє та проведення співбесіди».

27.08.2024 Комісії було надіслано висновок ГРД у новій редакції про невідповідність судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

09.08.2024 та 02.09.2024 позивачем на адресу ВККС подано пояснення на спростування висновку ГРД у новій редакції, з долученням документів, які підтверджують викладені обставини.

Комісією у складі колегії 03.09.2024 проведено співбесіду з суддею ОСОБА_1, досліджено матеріали його досьє, зокрема висновку ГРД, письмові пояснення судді, інші обставини, документи, матеріали та було ухвалено протокольне рішення про оголошення перерви у співбесіді до 15.10.2024.

06.09.2024 на адресу відповідача надійшли додаткові пояснення позивача щодо питань, які виникали під час співбесіди.

15.10.2024 Комісією у складі колегії продовжено співбесіду з суддею ОСОБА_1 і цього ж дня Комісія, розглянувши питання про результати кваліфікаційного оцінювання судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді, ухвалила рішення №177/ко-24 від 15.10.2024, яким вирішила: визначити, що суддя Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді набрав 544,25 бала; визнати суддю Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді; внести подання до Вищої ради правосуддя про звільнення судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 із займаної посади.

Не погодившись із рішенням Комісії №177/ко-24 від 15.10.2024, а також її діями щодо здійснення відповідного оцінювання, ОСОБА_1 звернувся до Суду з позовом.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За приписами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним із способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Верховному Суду як суду першої інстанції згідно з частиною четвертою статті 22 КАС України підсудні справи, зокрема, щодо оскарження, серед іншого, актів, дій чи бездіяльності ВККС.

Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 КАС України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року №1401-VIII (далі - Закон №1401-VIII) відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом №1401-VIII, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

Пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII (у редакції Закону України від 09 грудня 2023 року №3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон №3511-IX)) передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом №1401-VIII, оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом, за правилами, які діяли до дня набрання чинності Законом №3511-IX, та з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом. За результатами такого оцінювання колегія ВККС, а у випадках, передбачених цим Законом, - пленарний склад Комісії, ухвалює рішення про відповідність або невідповідність судді займаній посаді. Таке рішення ухвалюється за правилами, передбаченими цим Законом для ухвалення рішення про підтвердження або про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії або пленарного складу ВККС.

Згідно зі статтею 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. Підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є, зокрема, рішення ВККС про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.

Як передбачено в частинах другій, четвертій статті 84 цього Закону, за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом. Кваліфікаційне оцінювання проводиться прозоро та публічно, у присутності судді, який оцінюється, та будь-яких заінтересованих осіб. У розгляді питання про кваліфікаційне оцінювання судді можуть бути присутніми представники органу суддівського самоврядування.

За приписами частин першої та другої статті 88 Закону №1402-VIII ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.

Відповідно до частини третьої статті 88 Закону №1402-VIII рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання; 3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; 4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

Згідно із частинами сьомою та восьмою статті 101 Закону №1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом. Рішення ВККС щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

Отже, з аналізу частини восьмої статті 101 вказаного Закону вбачається, що рішення ВККС, яке містить рекомендацію з пропозицією здійснити певні дії та ухвалити певне рішення, може бути оскаржене до суду, але за обов`язкових умов - після ухвалення рішення за відповідною рекомендацією та разом із таким рішенням.

Установлення законом таких умов не обмежує право кожного, хто його має, на оскарження рішень ВККС до адміністративного суду, проте запроваджує, оптимізує чи робить раціональною можливість звернення до суду за захистом своїх прав, коли рішення Комісії з рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом уповноважений розглядати рішення з рекомендацією й ухвалювати за ним відповідне рішення.

За змістом статей 1, 3 Закону України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» ухвалення рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП, зокрема й щодо звільнення судді на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України за поданням ВККС.

Тобто, вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання, викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.

До того ж рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є на цьому етапі кваліфікаційного оцінювання підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС.

Оскільки процедура кваліфікаційного оцінювання, підбиття її підсумків (у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є частиною кваліфікаційного провадження.

Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах «кваліфікаційного» провадження ВРП перевіряє вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення обставин, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.

ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення.

Отже, визначальними та остаточними висновками у межах кваліфікаційного оцінювання щодо підтвердження або непідтвердження суддею здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді є саме висновки ВРП, які можуть спричиняти настання певних правових наслідків для судді, а не рішення ВККС, яке власне має рекомендаційний характер для ВРП.

Зважаючи на наведене правове регулювання, а також статус і повноваження ВРП та ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, передбачене статтею 88 Закону №1402-VIII оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП. У протилежному випадку дублюються функції щодо його перегляду Верховним Судом та ВРП, що є неприпустимим.

Дотримуючись концепції належного урядування, зміст якої, зокрема, розкритий у практиці Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд, ЄСПЛ), державні органи повинні діяти вчасно та належним і якомога послідовнішим способом. На них покладається обов`язок запроваджувати внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

З огляду на послідовність (стадійність) ухвалення остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватися щодо остаточного рішення, яке уповноважена ухвалювати ВРП.

На момент звернення позивача до суду із цим позовом не існувало рішення ВРП за відповідною рекомендацією ВККС, разом з яким могло бути оскаржене спірне рішення ВККС.

Узагальнюючи наведене, можна констатувати, що спірне рішення Комісії є тим рішенням, яке на стадії підбиття підсумків кваліфікаційного оцінювання ВККС не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду з підстав, наведених у цій постанові.

Така правова позиція відповідає усталеній та послідовній практиці Великої Палати Верховного Суду, висловленій, зокрема, у постановах від 09.02.2022 у справі № 9901/23/19, від 07.11.2024 в справі №990/13/24, від 27.02.2025 у справі № 9901/127/24 та інших, у яких предметом оскарження є рішення ВККС у межах кваліфікаційного оцінювання судді, звернення до суду за захистом порушених прав можливе у разі, коли рішення ВККС із рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом має право розглядати подану рекомендацію та ухвалювати за нею відповідне остаточне рішення, при цьому таке оскарження має відбуватись разом з остаточним рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

Таким чином, оскаржуване рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України №177/ко-24 від 15.10.2024, яким суддю ОСОБА_1 визнано таким, що не відповідає займаній посаді, не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду, оскільки не є обов`язковим для ВРП при розгляді вказаного питання та встановленні відповідних обставин щодо наявності чи відсутності підстав для звільнення позивача з посади судді й ухваленні в установленому порядку відповідно до наданих повноважень рішення.

Щодо доводів позивача відносно того, що у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №990/51/24 від 11.07.2024 вказано на те, що рішення ВККС підлягає оскарженню, а порушені права підлягають захисту шляхом здійснення судового контролю за діями та актами суб`єктів владних повноважень, і зазначені висновки підлягають врахуванню, колегія суддів зазначає, що у наведеній справі підставою позову є завершення процедури кваліфікаційного оцінювання, і саме у зв`язку з цими обставинами позивачка вважала протиправними оспорювані дії і рішення Комісії щодо її повторного кваліфікаційного оцінювання, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості проведення повторного оцінювання судді для підтвердження відповідності займаній посаді. Тобто, Комісія переглянула та скасувала своє рішення у спосіб, не передбачений законом, чим порушила принцип верховенства права. Таким чином, Суд вважає не релевантними до правовідносин у цій справі правові висновки Великої Палати Верховного Суду з огляду на відмінність підстав позову в цій справі та у справі №990/51/24.

Не релевантними до правовідносин у цій справі правові є і висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №990/51/24, оскільки такі стосуються правовідносин, де рішення Комісії оскаржувалось, зокрема з підстав відсутності у складу ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, повноважень його проводити, а також прийняття рішення з грубим порушенням процедури внаслідок винесення питання про відповідність особи займаній посаді на розгляд пленарного засідання ВККС, що не передбачено законодавством. Тобто у справі №990/51/24 позивач оскаржував процедуру, застосовану до нього, яка не була передбачена законом. Натомість у цій справі рішення ВККС оскаржується з підстав незгоди з висновком Комісії про невідповідність займаній посаді, оскільки таке рішення, на переконання позивача, зокрема не містить посилання на визначені законом підстави ухвалення та мотиви.

Доводи про те, що рішення ВККС, яким позивача визнано таким, що не відповідає займаній посаді, та внесено подання до ВРП про його звільнення з посади судді оскаржується, зокрема, з підстав, передбачених частиною третьою статті 88 Закону №1402-VIII, викладеним висновкам не суперечить й не дає підстав уважати, що з указаних підстав рішення ВККС за наслідками кваліфікаційного оцінювання може бути оскаржене до суду окремо від рішення ВРП.

За змістом статей 88, 101 Закону №1402-VIII рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене виключно з підстав, визначених частиною третьою статті 88 вказаного Закону, і тільки разом із рішенням ВРП, ухваленим за відповідною рекомендацією ВККС.

Беручи до уваги наведене, Суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та закриття провадження у справі №990/360/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, визнання протиправним та скасування рішення на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.

За правилом частини першої статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Проте у цьому випадку такої потреби немає, адже мотивами для закриття провадження у справі стали не порушення правил предметної підсудності, а передчасне звернення суб`єкта адміністративного права до адміністративного суду, якому за процесуальним законом підсудний цей спір.

Керуючись статтями 2, 22, 238, 241-243, 248, 250, 256, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про закриття провадження у справі задовольнити.

Провадження у справі №990/360/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, визнання протиправним та скасування рішення закрити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (з дня складення повного судового рішення).

Повний текст ухвали складено 13.03.2026.

Судді І.Я. Олендер

Л.І. Бившева

І.А. Гончарова

Р.Ф. Ханова

В.П. Юрченко