Справа № 420/1998/26
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1998/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 27 січня 2026 року (документ сформований в системі Електронний суд 26.01.2026) надійшла позовна заява ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ), в якій позивач просив:

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію сум податків з доходів фізичних осіб у сумі 12 495,54 грн.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.01.2022 до 15.01.2026,

Стягнути з НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.01.2022 до 15.01.2026.

Ухвалою суду від 05 лютого 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з 24.01.2019 по 24.01.2022 позивач проходив військову службу в НОМЕР_4 загоні морської охорони Державної прикордонної служби та згідно з витягом з наказу від 20.01.2022 №24-ОС його було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 24.01.2022.

Позивач зазначив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року у справі №420/7432/25 зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 провести перерахунок ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 по 24.01.2022 грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 рік, грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме: встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 року, Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 року, Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, та провести їх виплату, з урахуванням раніше виплачених сум.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2025 року рішення Одеського окружного адміністративного суд від 29 жовтня 2025 року у справі №420/7432/25 залишено без змін.

На виконання рішення суду у справі №420/7432/25 військовою частиною НОМЕР_2 ОСОБА_1 виплачено кошти в загальній сумі 53 453,16 грн, але не було компенсовано податок з доходів фізичних осіб.

Позивач зазначив, що з наданої на адвокатський запит довідки військової частини НОМЕР_2 від 19.12.2025 №152 видно, що загальна сума коштів, нарахованих ОСОБА_1 на виконання рішення суду в справі №420/7432/25 складає 69 419,68 грн. При цьому, відповідачем утримано із нарахованої суми: податок на доходи фізичних осіб 18% - 12 495,54 грн, військовий збір 5% - 3 470,98 грн.

Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, посилаючись на те, що пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 Про затвердження Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу визначено, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з виплат, одержаних військовослужбовцями виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Пунктами 3-5 постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами, що утримують з військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Отже відповідачем протиправно не виплачено позивачу компенсацію сум податку на доходи фізичних осіб.

Позивач зазначає, що подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29.07.2020 року по справі № 814/142/17.

Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку, представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової частини з 1472 з 24.01.2022, а виплата грошового забезпечення на виконання рішення суду здійснена трьома платежами - 20.12.2025, 24.12.2025 та 15.01.2026. Отже, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 військова частина НОМЕР_2 провела 15.01.2026.

Зважаючи на те, що розрахунок проведений ОСОБА_1 із затримкою, представник позивача вважає, що він має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України.

Разом із тим, середній заробіток за затримку розрахунку моєму клієнту відповідачем не виплачено.

Представник позивача зазначає, що відповідно до довідки відповідача від 19.12.2025 № 153 розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два місяці перед звільненням, становить 400,56 грн.

Однак, як вбачається із довідки від 19.12.2025 № 153 для обрахунку розміру середнього заробітку ОСОБА_1 за останні два повні місяці служби перед звільненням застосовано показники грошового забезпечення у розмірах, який не відповідає змісту рішення суду у справі №420/7432/25, оскільки застосовано показник прожиткового мінімуму станом на 2018 рік, а не станом на рік звільнення зі служби - 2022 рік.

Отже, на думку представника позивача, для обчислення розміру середнього заробітку розмір посадового окладу, окладу за військове звання, а також розміри надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби та щомісячної премії слід обраховувати із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" в розмірі 2270 грн.

Відтак, довідка від 19.12.2025 № 153 не може братися до уваги для визначення розміру середнього грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Представник позивача зазначає, що затримка розрахунку при звільненні за період з 24.01.2022 по 15.01.2026 становить 1453 календарних дні.

Отже, ОСОБА_2 має право на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за 1453 дні.

До суду 16 лютого 2026 року від відповідача надійшов відзив, відповідно до якого він позовні вимоги не визнає та просить відмовити, зазначивши, що Військовою частиною НОМЕР_2 проводився перерахунок та виплата грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року по адміністративній справі №420/7432/25, а не виплачувалося саме грошове забезпечення, тому ця виплата не є грошовим забезпеченням та не пов`язана з виконанням обов`язків несення служби, а має характер разової виплати, здійсненої на підставі виконання рішення суду, відтак на неї не поширюються положення п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України, а також положення Порядку №44 щодо компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, та ці норми права до виниклих правовідносин не застосовуються.

У зв`язку із зазначеним військовою частиною НОМЕР_2 було правомірно утримано з нарахованої на виконання рішення суду суми коштів податок на доходи фізичних осіб у розмірі 12495,54 грн. (18%), та законних підстав для здійснення нарахування та компенсації ОСОБА_1 суми податку на доходи фізичних осіб, відсутні, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення з НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.01.2022 до 15.01.2026, представник відповідача зазначив, що при звільнені ОСОБА_1 з військової служби, військовою частиною НОМЕР_2 було здійснено виплату всіх сум, що належали до виплати.

Здійснення в подальшому відповідних виплат ОСОБА_1 за зазначеним рішенням суду, мають характер одноразової виплати на підставі рішення суду, спірні відносини між сторонами виникли вже через спливу певного часу після звільнення, та виникли щодо виплат, які здійснювалися у період проходження позивачем військової служби з 24.01.2019 по 24.01.2022, а не щодо виплат при звільнені позивача, а тому виплати, здійснені на підставі зазначеного рішення суду не може розцінюватись як невиплата з вини роботодавця належних працівнику сум в день його звільнення.

Таким чином, з боку військової частини НОМЕР_2 не було допущено порушення вимог закону щодо виплати грошових коштів, належних ОСОБА_1 при його звільненні, та обов`язку нарахування та виплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку у військової частини НОМЕР_2 не виникло.

Також представник відповідача вважає, що слід врахувати, що розмір відповідальності має бути пропорційним розміру невиплачених сум, та те, що період з 24.01.2022 року до 19 липня 2022 року регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців, та період з 19 липня 2022 року до 15.01.2026 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, тобто до 19.01.2023 року.

Представник відповідача зазначає, що згідно з архівними відомостями грошового забезпечення за 2022 рік, при звільненні ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_2 з ним було проведено розрахунок при звільненні та здійснено виплати у сумі 43620,18 грн., а саме 16217,42 грн. у січні 2022 року та 27402,76 грн. у лютому 2022 року.

За рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року у адміністративній справі № №420/7432/25 військовою частиною НОМЕР_2 було нараховано та виплачено ОСОБА_1 53 453,16 грн.

Таким чином на момент звільнення ОСОБА_1 , йому підлягали виплаті гроші у сумі 43620,18 + 53 453,16 = 97073,34 грн.

Розрахунок пропорційності розміру невиплаченої суми з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків:

Частка невиплаченої суми від всієї суми, що належала виплаті при звільненні ОСОБА_1 (53 453,16 грн.) становить 44,94% (53 453,16 грн. *100% / 97073,34 = 44,94%).

Постановою Кабміна України №100 від 08.02.1995 затверджено порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100).

Пунктом 2 розділу II Порядку №100 передбачено: Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 розділу III Порядку №100 передбачено: При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

У відповідності до пункту 4 розділу III Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати ( виплати, які не носять постійного характеру).

Тому, військовою частиною НОМЕР_2 було здійснено розрахунок середньоденного розміру грошового забезпечення у відповідності до Порядку №100 - за останні два календарні місяці роботи без врахування одноразових виплат, та складено довідку від 12.02.2026 із зазначенням середньоденного розміру грошового забезпечення Позивача в сумі 400,56 грн.

Разом з тим, представник відповідача вважає, що здійснення відповідних виплат ОСОБА_1 за рішенням суду не входять до переліку грошових доходів громадян, мають характер одноразової виплати на підставі рішення суду, та не може розцінюватись як невиплата з вини роботодавця належних працівнику сум в день його звільнення.

Таким чином, з боку військової частини НОМЕР_2 не було допущено порушення термінів виплати грошових коштів згідно з вимог закону, належних ОСОБА_1 .

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

У період з 24.01.2019 по 24.01.2022 позивач проходив військову службу в НОМЕР_4 загоні морської охорони Державної прикордонної служби, що підтверджено записами у військовому квитку Серія НОМЕР_5 .

Відповідно до витягу з наказу командира НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України від 20.01.2022 №24-ОС позивача звільненого в запас Збройних Сил України, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 24.01.2022.

Суд встановив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року у справі №420/7432/25 зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 провести перерахунок ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 по 24.01.2022 грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 рік, грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме: встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 року, Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 року, Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, та провести їх виплату, з урахуванням раніше виплачених сум.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2025 року рішення Одеського окружного адміністративного суд від 29 жовтня 2025 року у справі №420/7432/25 залишено без змін.

Сторони не заперечують, що на виконання рішення суду у справі №420/7432/25 військовою частиною НОМЕР_2 ОСОБА_1 виплачено кошти в загальній сумі 53 453,16 грн, а саме: 17 503,92 грн 20.12.2025 року; 33 720,71 грн 24.12.2025 року; 2 228,53 грн. 15.01.2026 року.

На адвокатський запит представника позивача, НОМЕР_4 загін морської охорони державної прикордонної служби України від 20.12.2025 року повідомлено про часткову виплату перерахованих коштів на виконання рішення суду у справі №420/7432/25 з вирахуванням обов`язкових податків та зборів, та надано довідку-розрахунок військової частини НОМЕР_2 від 19.12.2025 №152, відповідно до якої загальна сума коштів, нарахованих ОСОБА_1 на виконання рішення суду в справі №420/7432/25 складає 69 419,68 грн, із якої: податок на доходи фізичних осіб 18% - 12 495,54 грн, військовий збір 5% - 3 470,98 грн.

Також судом досліджена довідка військової частини НОМЕР_2 від 19.12.2025 року № 153 про розмір середньоденного грошового забезпечення за останні два місяця служби перед звільнення ОСОБА_1 , картки особового рахунку військовослужбовця позивача та архівні відомості за роки військової служби за 2019-2022 роки.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ст.1 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі, - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 (далі, - Порядок №44).

Відповідно до п. 1 Порядку №44 цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками

Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Згідно з пунктом 2 Порядку №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Пунктом 3 Порядку №44 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб.

За змістом пунктів 4, 5 Порядку №44 виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Системний аналіз Порядку №44 доводить, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, так й особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення.

Матеріалами справи підтверджено, що на час проходження військової служби позивачу не була виплачена у належному розмірі грошове забезпечення, яка була виплачена позивачу вже після звільнення позивача з військової служби на виконання рішення суду.

Суд зазначає, що присуджена рішенням суду сума грошового забезпечення позивачу мала бути йому виплачена ще під час проходження ним військової служби.

Тому суд доходить висновку, що позивач має право на компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб.

За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги: визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб та стягнути з НОМЕР_4 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію сум податків з доходів фізичних осіб у сумі 12 495,54 грн., є правомірними та належать задоволенню.

Щодо решт позовних вимог суд зазначає таке.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тому суд доходить висновку, щодо застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.

Також суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в редакції чинної на час здійснення виплати індексації грошового забезпечення, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, позивач має право на виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 від 19.12.2025 року № 153 про розмір середньоденного грошового забезпечення за останні два місяця служби перед звільнення ОСОБА_1 (листопад 2021 року, грудень 2021 року), середньоденне грошове забезпечення позивача становить 400,56 грн.

Таким чином, середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні позивача має складати 400,56 грн х 183 дні= 73302,48 грн., які належать стягненню з відповідача, на користь позивача.

Тому враховуючи вищевикладені та встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги є правомірними та належать задоволенню шляхом визнати протиправною бездіяльність відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні позивача в розмірі 73302,48 грн.

Судом обраний зазначений спосіб захисту прав позивача з тих підстав, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд звертає увагу, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України - це відповідальність, яка покладається на роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні.

Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Таким чином, суд доходить висновку, що обраний судом спосіб захисту прав позивача є достатньою компенсацією майнових витрат позивача внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку, та з наведених обґрунтувань відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби з 24.01.2022 року по 15.01.2026 року тривалістю 1453 дні та із застосуванням середньоденного грошового забезпечення, розрахованого відповідно до рішення суду по справі № 420/7432/25.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладені та встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги є правомірними та належать задоволенню частково.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні докази понесення ним інших судових витрат, жодні судові витрати не належать стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) щодо невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, який утримано у сумі 12 495,54 грн.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію сум податків з доходів фізичних осіб у сумі 12 495,54 грн. (двадцять тисяч чотириста дев`яносто п`ять гривень 54 копійки).

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в розмірі 73302,48 грн. (сімдесят три тисячі триста дві гривні 48 копійок).

В інший частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.15.5 п. 15 ч.1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко