Справа № 420/416/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/416/25

Головуючий І інстанції: Андрухів В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Кравченка К.В., Скрипченка В.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 22.09.2025р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

06.01.2025р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ДПС в Одеській області, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області про визнання сум податкових зобов`язань з орендної плати за землю за податковим повідомленням-рішенням №2-1504 від 30.04.2024р. на суму 70 411,51 грн.;

- зобов`язати ГУ ДПС в Одеській області не нараховувати їй орендну плату з винесенням відповідних повідомлень-рішень за використання земельної ділянки за адресою: Одеська область, Подільський (Любашівський) район, с. Троїцьке, з кадастровим номером: :01:003:0514, до моменту реєстрації відповідного права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що право оренди земельної ділянки (тобто право користування земельною ділянкою) може виникнути в ОСОБА_1 виключно з моменту державної реєстрації такого права. За цих обставин, позивач вважає, що відповідачем безпідставно та протиправно визначено їй суму орендної плати за землю за періоди коли земля в оренді не була (на суму 70411,51 грн.).

Представник ГУ ДПС в Одеській області надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області від 30.04.2024р. №2-1504 про визначення сум податкових зобов`язань Урсул О.О. з орендної плати за землю на суму 70411,51 грн. У решті позову - відмовлено. Стягнуто з ГУ ДПС в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 16.10.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного судового рішення, порушено норми матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.09.2025р. і прийняти нове, яким відмовити у задоволенні даного позову.

18.11.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ДПС в Одеській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

27.08.2009р. між Любашівською районною державною адміністрацією (орендодавець) та ПП «Славтич» (орендар) було укладено договір оренди землі, який зареєстровано у Любашівському районному відділі Одеської регіональної філії Центру ДЗК (запис №10 від 09.09.2009р.).

За умовами вказаного договору, Любашівською районною державною адміністрацією передано ПП «Славтич» (орендар) у тимчасове користування земельну ділянку, загальною площею 0,4253 га, у т.ч. землі підприємств іншої промисловості (3.1.5) - 0,0768 га, під багаторічними насадженнями - 0,0768 га, під будівлями - 0,3485 га (кадастровий номер земельної ділянки - 010030514), що підтверджується копією акту приймання-передавання земельної ділянки в оренду, підписаного між орендарем та орендодавцем.

Пунктом 5 Договору оренди передбачено, що нормативна грошова оцінка під будівлями відсутня, а грошова оцінка за 1 га багаторічних насаджень на території Троїцької сільської ради (КСП ім. Шевченка), становить 11903,65 грн.

Строк дії Договору оренди становить 49 років (п.8 Договору оренди).

Відповідно до п.9 Договору, сторони погодили розмір орендної плати, який сплачується орендарем у грошовій формі та наступному розмірі: за земельну ділянку під багаторічними насадженнями - 109,70 грн., за земельну ділянку під будівлями - 1265,51 грн. у рік до виготовлення нормативної грошової оцінки, але не більше чим на 1 рік. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетів Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.

Оренда плата, згідно з п.11 Договору оренди, сплачується щомісячно.

Положенням п.13 Договору оренди визначено, що розмір орендної плати переглядається 1 раз у рік, у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором, зміни розміру земельного податку підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнту індексації, визначених законодавством, погіршенням стану орендованої ділянки не з вини орендаря, в інших випадках, передбачених законом.

16.03.2011р. Любашівською районною державною адміністрацією (орендодавець), ПП «Славтич» (орендар) та Урсул (Стояновою) С.О. (орендар) підписано Угоду №1 про внесення змін до договору оренди землі (реєстровий №10 від 09.09.2009р.), якою передбачалися внесення змін до цього Договору оренди, а саме, сторони договору розпочали заміну первісного орендаря ПП «Славтич» на фізичну особу ОСОБА_1 (Стоянову О.О.).

Угодою №1 від 16.03.2011р. також внесено зміни до п.5 Договору оренди, якою сторони змінили розмір нормативно грошової оцінки на 232626,09 грн.

Окрім того, Угодою №1 від 16.03.2011р. внесено зміни до п.9 Договору оренди, якою сторони встановили новий розмір орендної плати, що сплачується у грошовій формі та в розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки цієї земельної ділянки, що становить 27915,13 грн. у рік, згідно з розрахунком, який є невід`ємною частиною договору. Також, сторони передбачили, що розмір орендної плати встановлюється на 1 рік до 16.11.2011р. Через 1 рік розмір орендної плати підлягає перегляду шляхом укладання додаткової угоди.

Відповідно до інформаційної довідки Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 12.10.2023р., орендарем земельної ділянки (кадастровий номер 010030514) є колишній директор ПП «Славтич» ОСОБА_2 (первісний орендар).

У той же час, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію за позивачем права оренди вищевказаної земельної ділянки, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №256199575 від 12.05.2021р.

Дані про те, що орендарем земельної ділянки є позивач, також відсутні і у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ІТС «Податковий блок» позивач перебуває на обліку в ГУ ДПС в Одеській області як платник земельного податку за земельну ділянку, що розташована за адресою: Одеська область, Подільський (колишній Любашівський) район, с.Троїцьке, площею 0,4353 га, з кадастровим номером :01:003:0514.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вказано, що на праві власності на нерухоме майно фізичній особі ОСОБА_1 належить нежитлове приміщення, будівля ковбасного цеху, реєстраційний номер - 11189991, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У той же час, право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0514 за Урсул О.О. у відповідному Реєстрі не реєструвалося.

30.04.2024р. відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №2-1504 про визначення сум податкових зобов`язань Урсул О.О. з орендної плати за землю за 2024р. на суму - 70411,51 грн.

Вважаючи вказані вище податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог і, відповідно, із неправомірності оскаржуваних дій та рішень ГУ ДПС в Одеській області.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки та збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України.

Відповідно до пп.14.1.147 п.14.1 ст.14, пп.265.1.3 п.265.1 ст.265 ПК України, плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

За змістом пп.14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК України та п.п.288.1, 288.2 ст.288 ПК України, орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності є обов`язковим платежем, що орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки, а підставою для її нарахування - договір оренди такої земельної ділянки.

За п.269.1 ст.269 ПК України, пп.270.1.1 п.270.1 ст.270 цього Кодексу, платниками земельного податку є, зокрема, власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Об`єктом оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

У розумінні положень пп.14.1.72 та 14.1.73 п.14.1 ст.14 ПК України, земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Отже, використання землі є платним, плата за землю справляється у формі орендної плати або земельного податку. При цьому, платниками орендної плати є лише орендарі земельної ділянки, а платниками земельного податку - власники земельних ділянок та/або землекористувачі.

У той же час, за ст.6 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998р. №161-XIV, орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах та в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Статтею 21 цього Закону встановлено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

У разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.

Статтями 125, 126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. №1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, або ж його дубліката; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно (ст.27 Закону №1952-IV).

У відповідності до ст.26 Закону №1952-IV, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому пп. «а» п.2 ч.6 ст.37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013р., або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

У силу ч.2 ст.12 Закону №1952-IV відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Питання застосування ч.2 ст.12 Закону №1952-IV вже неодноразово було предметом розгляду Верховним Судом.

Так, зокрема, але не виключно, у своїх постановах від 20.02.2018р. у справі №917/553/17, від 24.01.2020р. у справі №910/10987/18 та від 26.10.2022р. у справі №538/2185/14-ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що нормою ч.2 ст.12 Закону №1952-IV законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії, та які мають пріоритет над записами, що містяться у цьому Державному реєстрі.

Усталеною також є позиція Верховного Суду (зокрема, але не виключно, постанова від 28.06.2023р. у справі №539/5295/21) про те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або ж припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Подібний правовий висновок було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019р. у справі №911/3594/17, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24.01.2020р. у справі №910/10987/18, а також у постановах Верховного Суду від 27.02.2018р. у справі №925/1121/17, від 17.04.2019р. у справі №916/675/15 та від 06.10.2021р. у справі №910/13574/20.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021р. у справі №359/3373/16-ц зазначено, що відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019р. у справі №911/3594/17, від 19.01.2021р. у справі №916/1415/19).

Відповідно, якщо систематизувати вказані вище правові позиції Верховного Суду, можна дійти висновку, що державна реєстрація речового права фактично має похідний характер від набуття відповідного права. Аналогічний підхід, наприклад, є і до реєстрації припинення речових прав.

А тому, за ст.288 ПК України, платником земельного податку є власник земельної ділянки або ж землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку або права користування нею та триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена Верховним Судом України у постановах від 07.07.2015р. у справі №826/12388/13-а, від 02.12.2015р. у справі №826/3130/15, Верховним Судом у постановах від 19.06.2018р. у справі №826/8009/16, від 13.03.2019р. у справі №808/8734/15 та від 22.05.2024р. у справі №1640/2402/18.

Як уже зазначалося судом вище, відповідно до інформаційної довідки Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 12.10.2023р., орендарем спірної земельної ділянки (кадастровий номер 010030514) є колишній директор ПП «Славтич» ОСОБА_2 (первісний орендар).

У той же час, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію за позивачем права оренди вищевказаної земельної ділянки, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №256199575 від 12.05.2021р.

Дані про те, що орендарем земельної ділянки є позивач, також відсутні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вказано, що на праві власності на нерухоме майно фізичній особі ОСОБА_1 належить нежитлове приміщення, будівля ковбасного цеху, реєстраційний номер - 11189991, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0514 за ОСОБА_1 у відповідному Реєстрі не реєструвалося.

Більше того, як вірно зазначено судом 1-ї інстанції, жодні акти приймання-передачі земельної ділянки відповідно до Угоди №1 від 16.03.2011р. про внесення змін до договору оренди землі (реєстровий №10 від 09.09.2009р.) відсутні, що, власне, також свідчить про те, що орендована земельна ділянка фактично ще не перейшла у користування позивача.

Жодного спростування чи доказів, які б певним чином ставили під сумнів встановлені судом обставини, відповідачем не надано як під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, так і під час її апеляційного перегляду.

Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, а також через призму згаданих вище правових висновків Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про те, що оренду плату за землю стягнуто відповідачем за періоди, коли позивач не перебував у статусі орендаря, а земельна ділянка - об`єкта оподаткування платою за землю у формі орендної плати. Як наслідок, відповідач, прийнявши оскаржуване податкове повідомлення-рішення №2-1504 від 30.04.2024р. діяв неправомірно та безпідставно.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Таким чином, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 16.03.2026р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: К.В. Кравченко

В.О. Скрипченко