Справа № 260/157/25
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 рокуЛьвівСправа № 260/157/25 пров. № А/857/13869/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Затолочного В.С.,Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року, ухвалене суддею Ващилін Р.О. у м. Ужгороді у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 260/157/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

13 січня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ), у якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 23.11.2024 по 15.12.2024 (включно); зобов`язати нарахувати та середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 23.11.2024 по 15.12.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем на дату звільнення з військової служби (22.11.2024) не проведено остаточних розрахунків при звільненні. Відповідачем належні суми виплачені лише 16.12.2024.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в день виключення зі списків частини.

Стягнуто із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 23.11.2024 по 15.12.2024 в розмірі 19633,49 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що усі складові матеріального та грошового забезпечення повинні бути виплачені відповідачем у день виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. При цьому суд не вбачав підстав для застосування в даному випадку запропонованої Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 пропорційності розрахунку розміру середнього заробітку з огляду на незначний період несвоєчасного розрахунку та обрахованої судом суми у порівнянні з загальною сумою коштів, що підлягала виплаті при звільненні.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на те, що порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, яке не містить норм щодо компенсації затримки виплати військовослужбовцю грошового чи матеріального забезпечення, а також не передбачає порядок її нарахування. У зв`язку з цим підстави для задоволення позову відсутні.

Також, здійснюючи системний аналіз норм трудового законодавства, зазначає, що ст.117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за невиплату працівнику у належні строки «належних звільненому працівникові сум». Так, в розумінні практики Європейського суду з прав людини майном особи є не тільки речі матеріального світу, але й «законні очікування» які особа мала в певний момент. Таким чином, належними сумами є не тільки нараховані грошові кошти, але й ті на які в позивача виникло право, під час проходження служби, незалежно від того чи вони нараховані чи ні. Отже об`єм поняття «належних звільненому працівникові сум» включає в себе всі суми, в тому числі і ті, які в подальшому присуджені позивачу за рішеннями суду. З вказаного слідує, що законодавець встановив відповідальність за порушення, яке полягає у невиплаті саме всіх належних сум, тобто моментом виникнення порушення є невиплата у встановлені строки всіх належних сум, а не окремо кожного з видів грошового забезпечення. Звідси, роботодавець може вчинити виключно одне порушення і до відповідальності він може бути притягнений виключно один раз (законодавство не передбачає окремої відповідальності за невиплату кожного окремого виду грошового забезпечення, а передбачає відповідальність виключно за наявність самого порушення). Виклад ст.117 КЗпП України саме в чинній на сьогодні редакції продиктований необхідністю зберегти баланс між інтересами як працівника так і роботодавця, в тому числі в контексті забезпечення недопущення зловживання правом, коли працівник штучно дрібнить спір щодо належних йому сум на декілька спорів і по кожному виду забезпечення в подальшому стягує середній заробіток.

Так, відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 р. за №854/32306 передбачено близько тридцяти складових (видів) грошового забезпечення, в тому числі: посадового окладу; окладу за військовим званням; надбавка за вислугу років; надбавка за особливості проходження служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової військової служби); доплата за науковий ступінь; доплата за вчене звання; надбавка за спортивні звання; надбавка за почесні звання; надбавка за виконання функцій державного експерта з питань таємниць та фахівцям, які залучаються до підготовки рішень і висновків державних експертів з питань таємниць; надбавка за службу в умовах режимних обмежень; надбавка за безперервний стаж на шифрувальній роботі; надбавка за кваліфікацію; надбавка за кваліфікаційну категорію військовослужбовцям медичного і фармацевтичного складу; курсантська посадова надбавка; підвищення посадових окладів за військову службу на території гірських населених пунктів та на острові Зміїний; преміювання осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом; морська винагорода; винагорода за стрибки з парашутом; винагорода за бойове чергування (бойову службу) ; порядок виплати винагороди за водолазні роботи; одноразова грошова допомога військовослужбовцям після укладення ними першого контракту; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань; допомога для оздоровлення; виплати, що здійснюються військовослужбовцям за час тимчасового виконання обов`язків за посадою; виплати, що здійснюються військовослужбовцям у зв`язку з переходом органу Держприкордонслужби на новий штат; виплати, що здійснюються військовослужбовцям за період перебування їх у розпорядженні; виплати, що здійснюються військовослужбовцям за час хвороби; виплати, що здійснюються військовослужбовцям, усуненим від виконання службових обов`язків чи відстороненим від посад (виконання службових повноважень), а також тим, які перебувають під арештом та в дисциплінарних частинах; виплати, що здійснюються військовослужбовцям у разі звільнення їх з військової служби; виплата одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби; а також, близько десяти видів передбачено окремими нормативно-правовими актами, в тому числі: щомісячна додаткова грошова винагорода передбачена ПКМУ від 22 вересня 2010 р. № 889; додаткова винагорода в розмірі до 30000 передбачена ПКМУ від 28 лютого 2022 р. №168; додаткова винагорода в розмірі до 70000 передбачена ПКМУ від 28 лютого 2022 р. №168; додаткова винагорода в розмірі до 70000 за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання завдань передбачена ПКМУ від 28 лютого 2022 р. № 168; додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень передбачена ПКМУ від 28 лютого 2022 р. № 168.

Згідно доводів скаржника, позивач фактично намагається стягнути середній заробіток на кожен вид грошового забезпечення окремо. Так як існує близько 40 видів виплат, що можуть входити в грошове забезпечення, за правовою позицією позивача він має право на суму середнього грошового забезпечення за кожну з них невиплачену вчасно, тобто, разом в розмірі на 240 середніх місячних грошових забезпечень (40 видів х 6 місяців), що рівняється 20 рокам служби останнього, що в свою чергу не відповідає вказаним нормам, є несправедливим та неспівмірним. Статті 116, 117 КЗпП України не передбачають таку відповідальність за кожен вид грошового забезпечення. Таким чином, вважає, що судом не правильно застосовані вказані норми, а також не встановлені всі обставини розглядуваного спору.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону (про особовий склад) від 22.11.2024 №896-ОС майстер-сержанта ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас на підставі наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону №889-ОС від 21.11.2024 на підставі пп.«г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 22 листопада 2024 року.

При цьому вказаним вище наказом вирішено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2022 рік, 2023 рік та 2024 рік, грошову компенсацію за невикористану частину додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій за 2015 2024 роки, одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних років служби.

Станом на день звільнення НОМЕР_2 прикордонний загін не здійснив повного розрахунку при звільненні. Як вбачається з долучених позивачем до матеріалів справи довідок з банківської установи про рух коштів, на рахунок ОСОБА_1 від НОМЕР_2 прикордонного загону кошти в рахунок заробітної плати надходили наступним чином:

- 27 листопада 2024 року 232543,77 грн;

- 13 грудня 2024 року 264493,48 грн;

- 16 грудня 2024 року 1787,52 грн.

Факт нарахування та виплати належних сум позивачем не спростовується.

Разом з тим, позивач, вважаючи дії відповідача щодо невчасної виплати у повному обсязі розрахункових коштів протиправними, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи межі перегляду справи, передбачені ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон України №2011-ХІІ), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закону України №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції на час виключення позивача зі списків), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Згідно п. 293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115 (далі - Положення) - особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Пунктом 292 Положення визначено, що після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.

За приписами ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Колегія суддів звертає увагу, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою ОСОБА_1 станом на 22.11.2024 (дата виключення з списків особового складу та всіх видів забезпечення) належного грошового забезпечення при звільненні.

Відповідач 16.12.2024 виплатив належні позивачу суми в ромірі 498824,77 грн.

Спірний період у цих правовідносинах становить з 23.11.2024 по 15.12.2024, а предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних сум.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла після 19 липня 2022 року, якими законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 30 квітня 2024 року у справі №560/6962/23.

Питання застосування приписів статті 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції. Разом з тим, після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду, з-поміж іншого, зазначила, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

В даному Порядку не міститься застережень щодо неможливості застосування його положень для обчислення розміру грошового забезпечення, а також слід зазначити, що заробітна плата і грошове забезпечення є формами оплати праці працівників (співробітників), загальні засади формування і обчислення яких є ідентичними.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п.29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

В контексті вимог наведених вище положень суд зазначає, що критеріями обрання способу захисту прав особи є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд (дискреційні повноваження).

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд насамперед виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того, відповідачем не спростовано задоволеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби. Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що слід стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні без застосування пропорційності розрахунку з огляду на незначний період несвоєчасного розрахунку та обрахованої судом суми у порівнянні з загальною сумою коштів, що підлягала виплаті при звільненні.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року у справі № 260/157/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді В. С. Затолочний
Н. М. Судова-Хомюк