Справа № 320/22735/25
Суддя: Парненко В.С.
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 року м. Київ справа №320/22735/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 01.04.2025 номер: 78 про відкликання наданого громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на імміграцію в Україну та відкликання посвідки на постійне проживання;

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 01.04.2025 номер: 018094 про примусове повернення громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до країни походження або третьої країни іноземця;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію державної прикордонної служби інформацію про протиправність і скасування рішень Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області: від 01.04.2025 номер: 78 про відкликання наданого громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на імміграцію в Україну та відкликання посвідки на постійне проживання; від 01.04.2025 номер: НОМЕР_1 про примусове повернення громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до країни походження або третьої країни іноземця;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 від 18.02.2015 на ім`я громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування вимог позову позивач зазначає, що з 2010 року законно проживає на території України, оскільки на підставі рішення компетентного органу отримала дозвіл на імміграцію та була документована посвідкою на постійне проживання. Надалі посвідку було обміняно, що підтверджує тривале та законне перебування позивача на території України. Позивач також зазначає, що вона зареєстрована як фізична особа-підприємець, має нерухоме майно на території України, постійне місце проживання та соціальні зв`язки. Крім того, позивач наголошує, що є матір`ю дитини, яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, а тому має сталі сімейні та соціальні зв`язки з Україною. Позивач вважає, що рішення ДМС про відкликання дозволу на імміграцію прийняте без належного правового та фактичного обґрунтування. За її твердженням, підставою для такого рішення стало подання Служби безпеки України щодо нібито причетності позивача до організації каналів нелегальної міграції. Водночас відповідач не надав жодних доказів на підтвердження таких обставин. Позивач зазначає, що стаття 12 Закону України «Про імміграцію» встановлює вичерпний перелік підстав для відкликання дозволу на імміграцію, які повинні бути належно підтверджені доказами. На думку позивача, відповідач не навів жодних конкретних фактів або доказів, які б свідчили про вчинення нею протиправних дій чи про існування загрози національній безпеці. Також позивач звертає увагу, що протягом усього періоду проживання в Україні вона не притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, не має судимостей та не перебуває у розшуку. Отже, висновки відповідача, на її думку, грунтуються лише на припущеннях. На підставі наведеного позивач вважає оскаржувані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/22735/25 передана до розгляду судді Парненко В.С.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2025 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

Позивачем на виконання ухвали від 12.05.2025 подано заяву на усунення недоліків позовної заяви. До заяви додано докази сплати судового збору, а саме квитанцію №8595-5002-9416-2660 від 14.05.2025.

Таким чином, недоліки позову були усунуті.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.07.2025 відкрито провадження в адміністративній справі №320/22735/25 та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

До суду надійшов відзив на позову заяву, згідно якого відповідач заперечує проти позовних вимог та зазначає, що рішення про відкликання дозволу на імміграцію прийнято на підставі подання Служби безпеки України, відповідно до пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», оскільки дії позивача становлять загрозу національній безпеці України. У зв`язку з відкликанням дозволу на імміграцію посвідка на постійне проживання підлягала скасуванню, а тому правомірно було прийнято рішення про примусове повернення позивача до країни походження. Також відповідач зазначає, що суд не вправі втручатися у дискреційні повноваження органу влади щодо прийняття таких рішень.

Також в матеріалах справи міститься відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої позивач заперечує доводи відповідача та зазначає, що останній безпідставно посилається на подання Служби безпеки України як на достатню підставу для відкликання дозволу на імміграцію. Позивач наголошує, що навіть у разі надходження подання від іншого органу державної влади ДМС зобов`язана всебічно перевірити надану інформацію, витребувати додаткові матеріали та оцінити їх достатність для прийняття рішення. Водночас у спірних рішеннях не зазначено жодних конкретних фактів, які б свідчили про вчинення позивачем протиправних дій. Позивач також зазначає, що відповідач не надав доказів існування кримінального провадження, вироку суду або інших документів, які підтверджували б загрозу національній безпеці. Отже, рішення відповідача прийняті без належного дослідження обставин справи та без достатнього обгрунтування.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач є громадянкою Республіки Узбекистан, яка у 2010 році отримала дозвіл на імміграцію в Україну та була документована посвідкою на постійне проживання. У подальшому зазначена посвідка була обміняна.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 01.04.2025 №78 відкликано дозвіл на імміграцію, наданий позивачу, на підставі п.2 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

На підставі зазначеного рішення також відкликано посвідку на постійне проживання та прийнято рішення про примусове повернення позивача до країни походження.

Вважаючи такі рішення протиправними та такими, що порушують її права, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 ст. 4 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі - Закон № 2491-III), в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В розумінні положень ст. 1 Закону № 2491-IІI, імміграцією є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квотою імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозволом на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ст. 4 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів.

Порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені ст. 9 Закону № 2491-III.

Так, згідно зі ст. 9 Закону № 2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію встановлені ст. 10 цього Закону. Зокрема, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію не надається особам в інших випадках, передбачених законами України.

Також Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 1983), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Пунктом 14 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у п.п. 12 і 13 Порядку № 1983 органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону № 2491-III, надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу та Державної прикордонної служби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до ст. 10 Закону № 2491-III, до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із ст. 12 Закону № 2491-III.

З аналізу наведених норм права вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Встановлення органом державної міграційної служби однієї з обставин, передбачених ст. 10 Закону № 2491-III є підставою для не надання дозволу на імміграцію.

Судом встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 30.03.2010 звернулася до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону , як особа, яка є матір`ю громадянина України (син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 видане 26 червня 2008 виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, довідка про реєстрацію особи громадянином України від 29.01.2010 № 17/3-54-7749).

30.09.2010 ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону.

01.10.2010 позивача документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 та, в порядку обміну, у зв`язку з непридатністю для подальшого використання, документовано 18.02.2015 посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

Також судом встановлено, що до ЦМУ ДМС надійшло подання Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 20.03.2025 № 51/1/3-2408 щодо відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до змісту подання, Головним управлінням за результатами виконання визначених законодавством завдань у сфері забезпечення державної безпеки отримано інформацію стосовно громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка за наявними даними причетна до функціонування каналу нелегальної міграції співвітчизників та вихідців з країн так званого «міграційного ризику» до України за фіктивними підставами.

Наявні дані свідчать, що дії ОСОБА_1 становить загрозу національній безпеці України, що в своєму розвитку може завдавати шкоди інтересам держави, а також правам і законним інтересам громадян.

Закон України «Про національну безпеку України» відповідно до статей 1,2, 17, 18 і 92 Конституції України визначає основи та принципи національної безпеки і оборони, цілі та основні засади державної політики, що гарантуватимуть суспільству і кожному громадянину захист від загроз.

Цим Законом визначаються та розмежовуються повноваження державних органів у сферах національної безпеки і оборони, створюється основа для інтеграції політики та процедур органів державної влади, інших державних органів, функції яких стосуються національної безпеки і оборони, сил безпеки і сил оборони, визначається система командування, контролю та координації операцій сил безпеки і сил оборони, запроваджується всеосяжний підхід до планування у сферах національної безпеки і оборони, забезпечуючи у такий спосіб демократичний цивільний контроль над органами та формуваннями сектору безпеки і оборони.

У відповідності до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.

Пунктом 6 тієї ж правової норми визначено, що загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Національна безпека України (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про національну безпеку України») - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз».

Указом Президента України від 14.09.2020 № 392/2020 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.09.2020 «Про стратегію національної безпеки України» (далі - Стратегія).

Відповідно пункту 5 Стратегії, ураховуючи фундаментальні національні інтереси, визначені Конституцією України і Законом України «Про національну безпеку України», пріоритетами національних інтересів України та забезпечення національної безпеки є зокрема, захист прав, свобод і законних інтересів громадян України.

Відповідно пункту 30 Розділу II Стратегії поточними та прогнозованими загрозами національній безпеці та національним інтересам України з урахуванням зовнішньополітичних та внутрішніх умов є зростання кількості порушень міграційного законодавства України іноземцями та особами без громадянства, зокрема вихідцями з держав міграційного ризику, а також причетність цих осіб до протиправної діяльності.

Пунктом 33 Розділу II визначено, що Україна, прагнучи зміцнити заснований на демократичних нормах і цінностях міжнародний порядок, бере активну участь у протидії тероризму, розповсюдженню зброї масового ураження, міжнародній злочинності, наркоторгівлі, торгівлі людьми, політичному та релігійному екстремізму, нелегальній міграції, кіберзагрозам.

З метою реалізації конституційних принципів індивідуальної юридичної відповідальності та невідворотності покарання Україна буде підвищувати ефективність державної політики у сферах захисту державного кордону України та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, а також міграції.

Розділом IV Стратегії визначені напрями та завдання реформування й розвитку сектору безпеки і оборони, зокрема, пунктом 63 передбачено, що для системного захисту України від загроз національній безпеці необхідним є розвиток сектору безпеки і оборони. Для цього Україна зокрема: зміцнить демократичний цивільний контроль за сектором безпеки і оборони України як запоруку законності та ефективності діяльності його складових, підвищить ефективність управління, зміцнить нагляд і посилить відповідальність посадових і службових осіб органів сектору безпеки і оборони; оптимізує структуру, функції і чисельність Служби безпеки України як спеціально уповноваженого державного органу у сферах контррозвідувальної діяльності та охорони державної таємниці, головного органу у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю, що дасть змогу попереджати, своєчасно виявляти зовнішні та внутрішні загрози безпеці України і запобігати їм, припиняти розвідувальні, терористичні та інші протиправні посягання спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усувати умови, що їм сприяють, та причини їх виникнення; автоматизує процеси надання адміністративних послуг іноземцям та особам без громадянства, посилить міграційний контроль на державному кордоні і всередині держави для забезпечення дотримання іноземцями та особами без громадянства законодавства України.

З огляду на вищевикладене та базуючись на положеннях статті 24 Закону України «Про Службу безпеки України», ГУСБУ у м. Києві та Київській області, як регіональний орган СБУ у відповідності до своїх основних завдань зобов`язане забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та об`єднань; брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в Україну походження або третю країну.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові у постанові від 31.05.2023 у справі №600/6944/21-а, СБУ, як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцію надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єкті загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.

Права СБУ визначені статтею 25 Закону України «Про Службу безпеки України».

Так, Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право, зокрема, подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки.

З огляду на наведене, ЦМУ ДМС діючи на підставі п. 2 ч. 1, ч. 2, ст. 12 Закону, отриманої інформації, викладеної у поданні ГУ СБУ правомірно прийнято рішення № 78 від 01.04.2025 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну позивачу, та правомірно прийнято рішення про відкликання посвідки на постійне проживання.

За наведених обставин у сукупності, суд не знаходить правових підстав для визнання протиправним і скасування оскаржуваного рішення.

Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Решта доводів учасників справи висновків суду по суті справи не змінюють.

Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.

Питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.