Справа № 826/7287/18
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7287/18 Суддя (судді) першої інстанції: Маренич Ігор Володимирович
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Епель О.В., Файдюк В.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Вищого адміністративного суду України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України, Державної судової адміністрації України, Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Шевченка Олександра Михайловича, Верховного Суду про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Вищого адміністративного суду України, Державної судової адміністрації України, Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Шевченка Олександра Михайловича, Верховного Суду в якому просив:

- визнати протиправними бездіяльність Вищого адміністративного суду та Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Шевченка О.М. у невжитті заходів для здійснення виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 ;

- стягнути солідарно з Вищого адміністративного суду України та Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 суму вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою у відповідності до ст. 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що становить 234549,00 гривень;

- стягнути солідарно з Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Шевченка О.М. та Вищого адміністративного суду України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 000,00 гривень за протиправну поведінку щодо не здійснення виплати вихідної допомоги;

- зобов`язати Голову ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Шевченка О.М. вжити заходів для організації нарахування та виплати ОСОБА_1 стягнутих судом сум грошових коштів по даній справі.

На виконання положень Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399 цю справу передано на розгляд до Чернівецького окружного адміністративного суду.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року адміністративний позов задоволено частково, а саме визнано протиправною бездіяльність Вищого адміністративного суду України щодо невиплати вихідної допомоги ОСОБА_1 в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою відповідно до ст. 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"; стягнуто з Вищого адміністративного суду України на користь ОСОБА_1 суму вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою відповідно до ст. 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що становить 111 006,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Вищий адміністративний суд України посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.03.2018 р. рішенням Вищої ради правосуддя №929/0/15-18 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку.

06.04.2018 р. наказом Вищого адміністративного суду України №178-к відраховано суддю ОСОБА_1 зі штату Вищого адміністративного суду України у зв`язку зі звільненням його у відставку з 06.04.2018.

24.04.2018 позивач подав Вищому адміністративному суду України заяву про виплату вихідної допомоги відповідно до ст. 143 Закону №1402-VIII у розмірі 3 місячних суддівських винагород.

Беручи до уваги, що позивачу не була виплачена вихідна допомога, останній звернувся з відповідним позовом до суду.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 4 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Пунктом 2 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIIІ визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453-VІ), крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Згідно з пунктом 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIIІ з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом №2453-VІ.

Як визначалося Законом №2453-VІ, так і відповідно до Закону №1402-VIII, незалежність судді забезпечується, з-поміж іншого, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді, а також правом судді на відставку.

Приписами частин першої, третьої-п`ятої статті 116 Закону №1402-VIIІ закріплено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Відповідно до статті 143 Закону №1402-VIIІ судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою. У разі якщо суддя, відставка якого була припинена у зв`язку з повторним призначенням на посаду, знову подасть заяву про відставку, виплата вихідної допомоги не здійснюється.

Постановою пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 № 2 днем початку роботи Верховного Суду визначено 15 грудня 2017 року.

З аналізу викладених норм вбачається, що норми Закону №2453-VII визначають статус, структуру, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів, зокрема, Вищого адміністративного суду України, до початку роботи Верховного Суду, а саме: до 15 грудня 2017 року.

Таким чином, норми законодавства, що діяли на момент звільнення позивача з посади судді (06.04.2018) передбачали, що права, обов`язки, гарантії суддів вищих спеціалізованих судів після 15 грудня 2017 року визначаються Законом №1402-VIII, тобто норми частини першої статті 143 Закону № 1402-VIII мають бути застосовані до суддів вищих спеціалізованих судів, які вийшли у відставку після 15 грудня 2017 року.

Зазначений висновок у повній мірі відповідає позиції Конституційного Суду України, що викладена в рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99, та передбачає, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 29.03.2018 позивача звільнено з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку, суд дійшов висновку, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, що передбачена ч.1 ст.143 Закону №1402-VIII, який набрав чинності з 30 вересня 2016 року.

Судом встановлено, що згідно з довідкою Вищого адміністративного суду України від 09.08.2018 №172 розмір суддівської винагороди позивача станом на 01.01.2018 становив 37002,00 грн.

З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності Вищого адміністративного суду України щодо невиплати вихідної допомоги ОСОБА_1 в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою відповідно до ст. 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та стягнення з Вищого адміністративного суду України на користь позивача суму вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою відповідно до ст. 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що становить 111006,00 грн.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 21.12.2021 р. по справі №2340/4030/18.

Водночас, суд звертає увагу, шо позовна вимога в частині стягнення з Вищого адміністративного суду України та Державної судової адміністрації України суму вихідної допомоги у розмірі 234 549,00 грн є необґрунтованою, оскільки позивачем власноруч було надано довідку про суддівську винагороду, відповідно до якої розмір суддівської винагороди позивача станом на 01.01.2018 становив саме 37002,00 грн.

Стосовно позовної вимоги щодо стягнення солідарно з Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Шевченка О.М. та Вищого адміністративного суду України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10 000 000,00 гривень за протиправну поведінку щодо не здійснення виплати вихідної допомоги, суд зазначає таке.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Водночас, положеннями статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 статті 23 ЦК України).

Згідно частин першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, за змістом яких, суд зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції.

Втім, позивачем не доведено, що оскаржуваними рішенням відповідача йому було заподіяно моральну шкоду, а саме не надано жодних належних доказів того, в чому полягає моральна шкода, якими обставинами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Водночас, з врахуванням викладеного, суд зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 804/6922/16.

Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Вищого адміністративного суду України залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя О.В.Епель

суддя В.В.Файдюк