Справа № 520/26652/25
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 р. Справа № 520/26652/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Семененко М.О. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025, головуючий суддя І інстанції: Садова М.І., повний текст складено 19.12.25 по справі № 520/26652/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до головного управління ДПС у Харківській області, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення головного управління ДПС у Харківській області від 18.06.2024 № 1-2038-UA0028556 про визначення податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2022 рік на суму 2454,83 грн; - вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 18.06.2024 № 1-2038-UA0028556 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2022 рік у частині визначення податкового зобов`язання на суму 2209,35 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1090,08 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Головне управління ДПС у Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу , вважає рішення суду таким, що прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а саме: ст 266 Податкового кодексу України. Посилаючись на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.02.2020 у справі №819/2191/17 та Другого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2025 у справі № 520/16572/24, вказує , що платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з метою запобігання невірного обчислення бази оподаткування, повинен надати до податкового органу документи, за якими можна класифікувати функціональне призначення нерухомих об`єктів. Звертаємо увагу, що ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем. Відповідно наданої декларації за 2021,2023 роки дохід було отримано від «Неспеціалізована оптова торгівля», за 2022 рік дохід був отриманий від «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна». Також, ГУ ДПС зазначає, що одним з головних правовстановлюючих документів виступає Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно. Технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна . Отже, податковому органу на момент винесення оскаржуваних податкових повідомлень рішень ніяким чином не могло бути відомо про визначення підтипу нежитлової будівлі. В позовній заяві позивачем не викладено жодних доводів, які свідчать про неправомірність дій контролюючого органу, які в свою чергу тягнуть за собою скасування оскаржуваних податкових повідомлень - рішень. Отже, оскаржуване податкове повідомлення рішення є обґрунтованим, документально підтвердженим та в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства. Посилаючись на обставини та обґрунтування, викладенні в апеляційній скарзі , просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 у справі №520/26652/25, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу , із доводами апеляційної скарги не погоджується , вважає її необґрунтованою і такою, що не містить належних правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції. Вказує , що зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач не навів предметно визначених доводів щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права та не обґрунтував, у чому саме висновки суду не відповідають встановленим у справі обставинам. Фактично зміст апеляційної скарги повністю дублює доводи відповідача, які були ним викладені у відзиві на адміністративний позов від 10.11.2025 року, проте не розкриває суті порушення норм матеріального/процесуального права чи невідповідності судових висновків обставинам справи. Звертає увагу , що позивач звертався до відповідача із заявою про проведення звірки даних відповідно до п. п. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України (копія заяви міститься в матеріалах справи), надавши при цьому документи, що підтверджують функціональне призначення об`єктів нежитлової нерухомості, однак, зазначені документи були залишені контролюючим органом без належної уваги та фактично проігноровані, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією відповіді контролюючого органу. Посилаючись на обставини , викладенні у відзиві , вважає , що висновки суду першої інстанції є законними, обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи і нормам матеріального права та просить суд залишити апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 року у справі № 520/26652/25 без змін.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності ОСОБА_1 перебуває нежитлова будівля літ. «Р-3» загальною площею 453,2 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку належить позивачу у частці 1/2, що становить 226,6 кв. м.

Відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме податкове повідомлення-рішення від 18.06.2024 № 1-2038-UA0028556, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2022 рік у сумі 2 454,83 грн.

При формуванні зазначеного податкового повідомлення-рішення контролюючим органом застосовано ставку податку у розмірі 1 відсотка від мінімальної заробітної плати, встановленої на початок звітного періоду, відповідно до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17.

Не погоджуючись із оспорюваним податковим повідомленням-рішенням та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права з вимогою про його скасування.

Задовольняючи частково позовні вимоги , суд першої інстанції , з урахуванням приписів пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України та рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17, дійшов висновку, що до зазначеного об`єкта нежитлової нерухомості підлягає застосуванню ставка податку у розмірі 0,1 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2022 року, щодо нежитлових приміщень , суд першої інстанції дійшов висновку , що податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 18.06.2024 № 1-2038-UA0028556 за 2022 рік є правомірним у частині визначення податкового зобов`язання в сумі 245,48 грн, а не в сумі 2454,83 грн ,тому вказане податкове повідомлення-рішення є протиправним у частині визначення податкового зобов`язання на суму 2209,35 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , виходячи з наступного.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пункту 12.4.1 пункту 12.4 статті 12 Податкового кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належить встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом.

Згідно з підпунктом 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Відповідно до статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлює, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).

За правилами підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Отже, за загальним правилом, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Таким чином, відповідно до приписів пункту 12.4.1 пункту 12.4 статті 12 Податкового кодексу України органи місцевого самоврядування, серед іншого, встановлюють ставки податку на нерухоме майно, а саме для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. При цьому у підпункті 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України законодавець встановив максимальну межу розміру такого податку (1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування) та надав право органу місцевого самоврядування на диференціацію розміру ставки податку залежно від місця розташування (зональності), виду нерухомості та особи платника податку.

Так, згідно з пунктами 1-3 додатку № 1 рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання № 542/7 від 22.02.2017 "Про місцеві податки та збори у місті Харкові", ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. бази оподаткування. Ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних (крім об`єктів, визначених п. 3) та юридичних осіб, встановлюється у розмірі 1 відсоток. Ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у таких розмірах: 1) будівлі готельні 1 відсоток; 2) будівлі офісні 1 відсоток; 3) будівлі торговельні 1 відсоток; 4) гаражі 0,1 відсотка; 5) будівлі промислові та склади 0,25 відсотка; 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі 0 відсотків; 8) інші будівлі 0,1 відсотка.

Згідно з пунктами 1-3 додатку № 1 рішення 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання №1284/18 від 28.11.2018 "Про внесення змін до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17 "Про місцеві податки і збори у місті Харкові" ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. бази оподаткування. Ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних (крім об`єктів, визначених п. 3) та юридичних осіб, встановлюється у розмірі 1 відсоток. Ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у таких розмірах: 1) будівлі готельні 1 відсоток; 2) будівлі офісні 1 відсоток; 3) будівлі торговельні 1 відсоток; 4) гаражі 0,1 відсотка; 5) виключений; 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі 0 відсотків; 8) інші будівлі 0,1 відсотка.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

При цьому, ДК 018-2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №822/2624/16.

Проаналізувавши доводи сторін у цій справі, суд апеляційної інстанції встановив, що звертаючись із цим позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати протиправними і скасувати спірне податкове повідомлення-рішення саме в частині визначеного грошового зобов`язання, оскільки не погоджувалася лише із розміром ставки податку, що була застосована контролюючим органом при обчисленні податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, з матеріалів справи встановлено , що нежитлова будівля літ. «Р-3» загальною площею 453,2 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на праві власності у частці 1/2, що становить 226,6 кв. м, з 12.10.2021, що підтверджується відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до наявних у матеріалах справи технічного паспорта та витягу з Реєстру будівельної діяльності, нежитлова будівля літ. «Р-3» є виробничо-адміністративною будівлею.

За таких обставин нежитлова будівля літ. «Р-3» загальною площею 453,2 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за своїм функціональним призначенням не є готелем, офісом, торговельним приміщенням чи будівлею для публічних виступів, а є виробничо-адміністративною будівлею, що відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 відноситься до класу 1251.9 «Інші промислові виробництва», у зв`язку з чим підпадає під дію пункту 5 додатку 1 до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», а тому до такого об`єкта нерухомості має застосовуватись ставка податку у розмірі 0,1 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня відповідного року.

Щодо доводів відповідача про те, що у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відсутні відомості щодо коду класифікації будівель відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, колегія суддів звертає увагу на таке.

Верховний Суд, розглядаючи подібне за змістом питання, у постанові від 22 жовтня 2025 року у справі № 560/21804/23 зазначив таке:

«За правилами частини другої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Питання застосування норми частини другої статті 12 Закону № 1952-IV вже неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду. Так, зокрема, але не виключно, у постановах від 24 січня 2020 року (справа № 910/10987/18), від 26 жовтня 2022 року (справа № 538/2185/14-ц), від 20 лютого 2018 року (справа № 917/553/17), Верховний Суд дійшов висновку, що нормою частини другої статті 12 Закону № 1952-IV законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії, та які мають пріоритет над записами, що містяться у цьому Державному реєстрі.

Відповідно до висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 02 липня 2019 року (справа № 48/340), від 12 березня 2019 року (справа № 911/3594/17), від 19 січня 2021 року (справа № 916/1415/19), відомості Державного реєстру презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи.

Отже, за загальним правилом, якщо особа заперечує актуальність відомостей, внесених до Державного реєстру, останні можуть бути спростовані шляхом надання для дослідження документів, на підставі яких може бути доведено чи спростовано приналежність належного йому майна до об`єкта оподаткування у розумінні вимог податкового законодавства. Аналогічний підхід впроваджено законодавцем і у нормі підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, яка передбачає можливість встановлення бази оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки на підставі відомостей Державного реєстру, але й з урахуванням оригіналів документів платника податків, зокрема документів про право власності».

Згідно з пп. 266.7.4 п. 266.7 ст. 266 ПК України обов`язок щодо подання таких відомостей покладено на органи державної реєстрації прав на нерухоме майно.

При цьому, пп. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України надає платнику податку право, а не обов`язок, звернутися до контролюючого органу із заявою про проведення звірки даних.

Податковим кодексом України не передбачено обов`язку платника податку самостійно забезпечувати наявність у державних реєстрах відомостей про класифікацію об`єктів нерухомості для визначення ставки податку.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного суду від 03 березня 2026 року у справі №520/21766/23.

Виходячи з наведеного правового підходу, сформульованого Верховним Судом, колегія суддів зазначає, що відсутність у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо коду класифікації будівель відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 у цій конкретній справі не може бути підставою для застосування ставки податку у розмірі 1 відсотка.

Судом встановлено, що при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення контролюючим органом застосовано ставку податку у розмірі 1 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня відповідного року, визначену відповідно до пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України та рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17, без урахування функціонального призначення нежитлової будівлі.

При цьому базу оподаткування відповідачем обчислено виключно на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в яких відсутні відомості щодо підтипу та цільового призначення об`єкта.

Матеріали справи не містять доказів того, що на момент прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення у розпорядженні відповідача були будь-які належні відомості, які б підтверджували віднесення нежитлової будівлі позивача до будівель готельних, офісних, торговельних або будівель для публічних виступів.

Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої у постановах від 26.02.2021 у справі № 802/1283/16-а та від 11.11.2019 по справі № 803/1672/16, у випадку встановлення правомірності нарахування частини суми грошового зобов`язання оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням за основним платежем та можливості обрахунку розміру такої суми, суд, в силу наданих процесуальним законом повноважень, не позбавлений можливості скасувати податкове повідомлення-рішення у відповідній частині.

Так, наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення суб`єкта владних повноважень вимогам законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення.

У даній справі є можливість виокремити (ідентифікувати) правомірно застосовані податкові зобов`язання від тих, що визначені помилково.

Нежитлова будівля літ. «Р-3», розташована за адресою: м. Харків, вул. Польова, буд. 67, за своїм функціональним призначенням не належить до готельних, офісних, торговельних будівель чи будівель для публічних виступів, а відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного.

Так, на 1 січня 2022 року мінімальна заробітна плата становила 6 500,00 грн, отже ставка податку, яка мала бути застосована до нежитлових будівель позивача у 2022 році, становила 6,50 грн (0,1 % х 6 500,00 грн).

Водночас, Законом України від 24.03.2022 № 2142-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо вдосконалення законодавства на період дії воєнного стану» до Податкового кодексу України внесені зміни, якими пункт 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» доповнено підпунктом 69.22, у відповідності до змісту якого, тимчасово, на період дії воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, по 31 грудня року, в якому припинено або скасовано воєнний стан, положення статті 266 ПК України застосовуються з урахуванням особливостей визначених цим підпунктом. 6 травня 2023 року набув чинності Закон України від 11.04.2023 № 3050-1Х «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно», яким підпункт 69.22 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України викладено в новій редакції. Так, за приписами підпункту 69.22 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не нараховується та не сплачується за об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України: за 2021 та 2022 роки за об`єкти житлової нерухомості, у тому числі їх частки, що перебувають у власності фізичних осіб; за період з 1 березня 2022 року по 31 грудня 2022 року за об`єкти житлової нерухомості, у тому числі їх частки, що перебувають у власності юридичних осіб, та за об`єкти нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та/або юридичних осіб (підпункт 1 підпункту 69.22).

Розрахунок податку на нерухоме майно загальною площею 453,2 кв. м., мав би становити (226,60 * 6,50 / 12) * 2 = 245,48 грн., де 226,60 - розмір частки у праві спільної власності (кв. м.), 6,50 - ставка податку у 2022 році (6 500,00 грн. х 0,1 %), 12 - кількість місяців на рік, 2 - кількість місяців оподаткування (січень, лютий).

Тобто, податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 18.06.2024 № 1-2038-UA0028556 за 2022 рік є правомірним у частині визначення податкового зобов`язання в сумі 245,48 грн.

Враховуючи вище встановлене, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 18.06.2024 № 1-2038-UA0028556 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2022 рік у частині визначення податкового зобов`язання на суму 2209,35 грн та наявності підстав для його скасування в цій частині .

Щодо посилання відповідача на те, що позивач є фізичною особою-підприємцем та отримувала дохід від окремих видів господарської діяльності (зокрема, «Неспеціалізована оптова торгівля» у 2021 та 2023 роках, а також «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна» у 2022 році), слід зазначити, що такі обставини не мають жодного правового значення для визначення ставки податку на нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та не узгоджуються із правовим регулюванням спірних правовідносин, позицію щодо чого неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема й у постановах, згаданих вище.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, при цьому порушень норм процесуального права, які б вплинули або змінили цю оцінку, відповідачами не зазначено. Відповідачем наводяться доводи, аналогічні тим, які містяться у відзиві на позовну заву та були предметом розгляду судом першої інстанції інстанцій та спростовані ним.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові у справі № 819/2191/17, є безпідставним та таким, що не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки зазначена справа розглядалася за істотно відмінних фактичних та правових обставин.

У справі № 819/2191/17 предметом судового розгляду було питання застосування податкової пільги, передбаченої підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, тобто питання виключення об`єкта з оподаткування, а не визначення ставки податку у зв`язку з відсутністю відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Колегія суддів зауважує, що правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

При встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Слід звернути увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово надавала роз`яснення як треба розуміти подібність правовідносин. Втім, у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20, пункт 39) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свої висновки щодо визначення подібності правовідносин, зазначивши таке. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність варто також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах зазначених вище в даній постанові.

Зважаючи на вказані судові рішення Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не виключає можливості того, що після прийняття судом рішення у цій справі, остання правова позиція Верховного Суду буде незмінною.

Посилання на рішення апеляційного суду також до увагу судом не приймаються, оскільки таке рішення не є рішенням в розумінні вимог які в силу приписів ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів та ст. 242 КАС України , які враховуються судом при застосуванні таких норм права.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними , не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, зміст апеляційної скарги , який повністю дублює заперечення на позов, подані до суду першої інстанції , містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 по справі № 520/26652/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) М.О. Семененко І.С. Чалий