Справа № 520/2465/26
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

16.03.2026 р. справа №520/2465/26

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправним та скасування попередження,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про визнання протиправним та скасування Попередження Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 06.08.2025р. №46-ДПС-ПР-ХР.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що: 1) призначена контролюючим органом системи ДПС України перевірка є незаконною; 2) складений ГУ ДПС у Харківській області відносно ФОП ОСОБА_1 акт перевірки від 12.06.2025р. №26109/20/30/РРО/ НОМЕР_1 містить хибні висновки про допуск до роботи найманого працівника - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ) та найманого працівника на імя Ольга без укладання трудового договору та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу; 3) складений контролюючим органом акт фактичної перевірки є неналежною підставою для застосування заходів державного впливу (реагування), позаяк починаючи з 14.09.2021р. унаслідок набуття законної сили рішенням суду у справі №640/17424/19 підлягає застосуванню Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (затверджений постановою КМУ від 17.07.2013р. №509; далі за текстом Порядок №509), яка не передбачає можливості накладення штрафів чи винесення попереджень на підставі актів фактичних перевірок; 4) терорган Держпраці не повідомив заявника про дату, час та місце розгляду справи відповідно до Порядку №509, що є порушенням ч.2 ст.12, ч.1 ст.28, ст.32 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру»; 5) за укладеним між заявником (ФОП ОСОБА_1 ) та ФОП ОСОБА_3 договором про спільну діяльність від 02.06.2025р. ФОП ОСОБА_3 має право особисто перевіряти залишки товарних запасів, контролювати стан викладки товарів згідно правил торгівлі, здійснювати особистий продаж товарів у магазині ФОП ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 ; 6) протягом проміжку часу 09.06.2025р.-11.06.2025р. ОСОБА_2 виконувала для заявника роботу за договором про надання послуг (сортування товару, розпаковку товару, викладку товару), 12.06.2025р. о 07:00год. між заявником та гр. ОСОБА_2 було укладено трудовий договір, про що 12.06.2025р. о 10:28год. було направлено повідомлення до ДПС України. Підсумково заявник твердив про відсутність достатнього обсягу доказів вчинення правопорушення у вигляді недотримання вимог ст.24 Кодексу законів про працю України.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що оскаржене попередження було прийнято обґрунтовано та правомірно із неухильним дотриманням процедури. Твердив, що обсяг зібраних ГУ ДПС у Харківській області доказів (на відміну від поданих учасником суспільних відносин та належно оцінених Північно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці документів) беззаперечно засвідчував факт скоєння заявником порушення за ст.24 Кодексу законів про працю України.

Позов був отримано судом - 06.02.2026р.

Рішення про прийняття позову до розгляду було прийнято - 09.02.2026р.

Відзив на позов було отримано судом - 18.02.2026р.

Відповідь на відзив була отримана судом - 23.02.2026р.

Заперечення на відповідь на відзив були отримані судом - 24.02.2026р.

Оскільки здобуті судом докази із достатньою повнотою та всебічністю висвітлюють обставини спірних правовідносин, які достеменно відомі учасникам спору; незмінне завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень субєкта владних повноважень, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Тож суд, вивчив доводи усіх наявних у справі процесуальних документів, повно виконав процесуальний обов`язок зі збору доказів, дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозвязку, проаналізував зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, перевірив обґрунтованість доводів наявних у справі процесуальних документів приєднаними до справи доказами і вирішуючи спір по суті, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

З приєднаних до матеріалів справи доказів судом зясовано, що заявник належить до громадянства України; пройшов визначену законодавством процедуру реєстрації субєктів господарювання; набув правового статусу фізичної особи - підприємця; значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань під реєстраційним номером - ; у межах спірних правовідносин здійснював господарську діяльність у магазині за адресою - АДРЕСА_2 (далі за текстом - Магазин), оподаткування фінансових результатів господарської діяльності здійснював за правилами платника єдиного податку 2 групи.

За викладеними у позові доводами сторони позивача, 09.06.2025р. між заявником та гр. ОСОБА_2 було укладено договір про надання послуг з сортування товару, розпаковки товару, упаковки товару, викладки товару, прибирання внутрішніх приміщень, зовнішнього прибирання (далі за текстом Договір №1).

Текст Договору №1 містить посилання на реквізити р.н.о.к.п.п. Федорової Олени Олексіївни та на реквізити паспорту ОСОБА_2 , що не може бути кваліфіковано інакше ніж фізичне перебування цих документів у розпорядженні заявника під час вчинення цього правочину.

11.06.2025р. за Договором №1 було складено акт прийому-передачі наданих послуг, який також містить посилання на реквізити р.н.о.к.п.п. Федорової Олени Олексіївни та на реквізити паспорту ОСОБА_2 , що не може бути кваліфіковано інакше ніж фізичне перебування цих документів у розпорядженні заявника під час оформлення означеного письмового документу.

Тож, доводи сторони позивача про відсутність 11.06.2025р. у розпорядженні заявника паспорту ОСОБА_2 спростовуються актом від 11.06.2025р. прийому-передачі послуг до Договору №1.

Також за викладеними у позові доводами сторони позивача, 02.06.2025р. між заявником та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір про спільну діяльність, згідно з яким ФОП ОСОБА_3 може здійснювати дії з приводу прийняття товару та дії з приводу подальшого руху товару (далі за текстом Договір №2).

Зміст Договору №2 передбачає, зокрема, надання сторонами правочину послуг з аутсорсингу та аутстафінгу в магазині і складських приміщеннях за адресою - АДРЕСА_2 , закупку та постачання ФОП ОСОБА_3 товару на користь заявника, особистий продаж ФОП ОСОБА_3 належного заявнику товару.

За викладеними у позові доводами сторони позивача, 12.06.2025р. гр. ОСОБА_2 було подано заявникові заяву про прийняття на роботу продавцем непродовольчих товарів з 12.06.2025р. із приєднанням до означеної заяви копії паспорта та копії документа про р.н.о.к.п.п., хоча копії цих документів вже були наявні у фізичному розпорядженні заявника унаслідок укладання Договору №1 та складання акту приймання послуг від 11.06.2025р.

За твердженням сторони позивача трудовий договір між заявником та гр. ОСОБА_2 був укладений у вигляді наказу (розпорядження) №2 від 12.06.2025р. та у вигляді трудового договору.

10.06.2025р. ГУ ДПС у Харківській області відносно заявника було видано наказ №2680-п від 10.06.2025р. з приводу призначення фактичної перевірки з питання, зокрема, дотримання дисципліни у питаннях оформлення трудових відносин з найманими працівниками.

Фактична перевірка за наказом ГУ ДПС у Харківській області від 10.06.2025р. №2680-п була розпочата о 09:47год. 12.06.2025р.

Результати проведеного заходу податкового контролю у формі фактичної перевірки були оформлені актом від 12.06.2025р. №26109/20/30/РРО/ НОМЕР_1 (далі за текстом - Акт №26109).

Текст Акту №26109 містить судження ГУ ДПС у Харківській області про фізичний доступ до товарів та коштів заявника гр. ОСОБА_2 та громадянкою на імя Ольга, котра (як-то випливає з правової позиції сторони позивача у цій справі) є ФОП ОСОБА_3 .

За викладеними у тексті Акту №26109 судженнями ГУ ДПС у Харківській області заявником було вчинено порушення ст.24 Кодексу законів про працю України у спосіб фізичного допуску до роботи найманого працівника - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ) та найманого працівника на імя Ольга без укладання трудового договору та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

Доказів подання заявником або уповноваженими працівниками заявника (які мали вільний та безперешкодний доступ до усіх активів заявника у магазині) співробітникам ГУ ДПС у Харківській області під час проведення фактичної перевірки надано не було.

12.06.2025р. о 10:28год. заявником до ДПС України було подано повідомлення про укладання трудового договору з гр. ОСОБА_2 .

Згідно з платіжною інструкцією від 30.06.2025р. №16 заявником було сплачено 30,00грн. військового збору за червень 2025р.

Згідно з платіжною інструкцією від 30.06.2025р. №15 заявником було сплачено 132,00грн. єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на зарплату за червень 2025р.

Згідно з платіжною інструкцією від 30.06.2025р. №17 заявником було сплачено 108,00грн. податку на доходи фізичних осіб із зарплати за червень 2025р.

Акт №26109 був спрямований ГУ ДПС у Харківській області до відповідача - Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, який склав та направив заявнику повідомлення про початок розгляду справи згідно з Порядком №509 та про пропозицію подати пояснення і документи, котре було отримано заявником - 28.06.2025р.

При цьому, листом від 26.06.2025р. №ПНС/2/10722-25 відповідач - Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці фактично сповістив заявника про обсяг прав згідно з Законом України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру», про можливість використати право бути заслуханим у спосіб надання письмових пояснень чи письмових заперечень.

Листом Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 08.07.2025р. №ПНС/2/11448-25 було запрошено заявника на призначене на 11:20год. 17.07.2025р. засідання.

Означений лист було направлено за адресою - вул.Героїв Чорнобиля, 22А, м.Мерефа, Харківський район, Харківська область, тобто за адресою місцезнаходження заявника згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 08.07.2025р. (тобто у строк понад 7 днів до дати призначеного слухання справи).

Дане повідомлення було повернуто субєкту владних повноважень через закінчення терміну зберігання із проставленою позначкою установи поштового звязку про повернення 03.08.2025р.

За викладеним у позові твердженням сторони позивача такі пояснення та документи були подані до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці до 09.07.2025р.

06.08.2025р. із посиланням на Акт №26109 та ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України субєктом владних повноважень відносно заявника було винесено попередження від 06.08.2025р. №46-ДПС-Пр-ХК.

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці у формі попередження від 06.08.2025р. №46-ДПС-Пр-ХК, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

За приписами ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основним актом законодавства з питань регламентування суспільних відносин з приводу використання праці найманих працівників є, насамперед, Кодекс законів про працю України (далі за текстом - КЗпП України).

Згідно ч.3 ст.24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України).

Так, вказаною нормою встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно частини 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

У питанні розмежування трудового і цивільно-правового договору Верховний Суд у постановах від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, від 26.09.2018 у справі №822/723/17, від 08.06.2021 у справі №360/1947/19 сформував наступні підходи:

"……..Основною відмінністю договорів цивільно-правового характеру від трудових договорів є те, що перші регламентуються Цивільним кодексом України, а трудові - КЗпП.

За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Правова основа цивільно-правових договорів полягає у тому, що трудові відносини між сторонами за наслідком укладання договору не виникають.

Сторонами таких договорів є замовник і виконавець, а не працівник і роботодавець. За цивільно - правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом на роботу на певну посаду.

Трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції.

За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власна праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт."

Крім того, у постанові від 02.02.2021 у справі №0540/5987/18-а Верховний Суд дійшов наступних висновків:

"Характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

Отже, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Так, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

За змістом правових висновків постанови Верховного Суду від 12.06.2024р. у справі №520/2432/2020 основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегульоване - чинним законодавством України."

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а, від 13.06.2019 у справі №815/954/18, від 22.06.2021 у справі №420/6605/18.

Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору суд доходить до переконання про те, що Договір №1 та Договір №2 за сутністю та правовою природою є саме трудовими договорами, позаяк спрямовані не на отримання заявником конкретного результату послуги у конкретний момент часу, а на стале та безперервне забезпечення організації господарської діяльності саме заявника і саме у Магазині за відсутності у гр. ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 власних самостійних інтересів, відокремлених від господарських інтересів заявника.

Також, застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору суд доходить до переконання про те, що за змістом ч.3 ст.24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тож, приписи наведеної норми закону містять одночасно два окремих обов`язки роботодавця, а саме: 1) укласти договір з найманим робітником та 2) повідомити про прийняття працівника на роботу ДПС України і ці обовязки мають бути виконані роботодавцем до настання події початку фізичного виконання найманим працівником трудової функції.

У межах спірних правовідносин згідно з текстом Акту №26109 у межах спірних правовідносин гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 виконували функції саме найманих працівників, мали вільний та безперешкодний доступ до усіх активів заявника, здійснили продаж товару від імені заявника, однак не надали працівникам контролюючого органу ані доказів укладення трудових договорів, ані доказів повідомлення ДПС України про прийняття їх на роботу до заявника.

При цьому, за суттю доводів сторони позивача, заявник самостійно і добровільно визнає обставини направлення до ДПС України повідомлення про прийняття на роботу гр. ОСОБА_2 вже після початку фактичної перевірки та після настання події продажу товару від імені заявника, а обставина відсутності повідомлення про прийняття на роботу гр. ОСОБА_3 взагалі стороною позивача не заперечується і відсутність такого повідомлення пояснюється юридично неспроможними доводами про здійснення гр. ОСОБА_3 власної господарської діяльності у якості ФОП, хоча Договір №2 передбачає виконання суто функцій найманого працівника з організації господарської діяльності саме заявника та в інтересах виключно заявника.

Окремо суд зважає на те, що за змістом правового висновку постанови Верховного Суду від 20.02.2026р. у справі №440/545/25 допуск працівника до роботи передбачає дві обов`язкові умови: 1) укладення трудового договору; 2) повідомлення про прийняття працівника на роботу уповноваженого органу.

У межах спірних правовідносин заявник цих обовязків не виконав, а виконання позначеними вище особами функцій найманих працівників заявника доведена як відомостями тексту Акту №26109, так і фактом продажу товару.

Відтак, доводи сторони позивача про протилежне слід кваліфікувати у якості юридично неспроможних.

Розвязуючи спір, суд зважає, що згідно з ч.1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 259 КЗпП України, центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.

Відповідно до приписів п.80.10 ст.80, п.86.1 ст.86 Податкового кодексу України, якими регламентовано порядок оформлення результатів фактичної перевірки, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акту або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

У постанові від 17.04.2024 року у справі №560/3981/23 Верховний Суд вже надав відповідь на питання про те, чи передбачало законодавство, чинне станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин, повноваження відповідача стосовно накладення на позивача штрафу за вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена абзацом другим частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, на підставі акту, складеного податковим органом за результатом проведеної ним фактичної перевірки, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю та дійшов наступних висновків:

« 35. Відповідальність за порушення законодавства про працю, у тому числі для фізичних осіб підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачена нормами абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.

36. Тому Верховний Суд констатує, що повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання фізичними особами підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)) належить податковому органу відповідно до закону.

37. При цьому повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення шляхом накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 Кодексу законів про працю України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

38. Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, є Державна служба України з питань праці (Держпраці). Відповідні приписи про це наведені у пункті 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96.

39. Пунктом 8 цього ж Положення передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.

40. З огляду на вищевикладене, Верховний Суд вважає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством. У спірних відносинах розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати напряму визначені у нормах статті 265 Кодексу законів про працю України.

41. Окрему увагу Верховний Суд звертає на те, що підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі і для виконання законів. У такій ієрархії нормативно-правових актів виявляється конституційний принцип розподілу влади: на законодавчу, виконавчу й судову. Тому закони є основними проявами реалізації компетенції законодавчої влади, а підзаконні акти виконавчих функцій держави, завдань виконавчої гілки влади, зокрема й Держпраці України (подібний підхід до розкриття юридичної природи підзаконних нормативних актів, визначення їх суті та характеру, порядку застосування продемонстровано у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 826/12323/18 та від 02 березня 2021 року у справі № 640/1171/19).

42. За приписами частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

43. Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Правова позиція такого змісту наведена у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 804/330/17.

44. Відступу від такого правозастосування не здійснювалось.

45. Поширюючи вищезгадані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права на спірні у цій справі правовідносини, колегія суддів, враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини та наявне правове регулювання спірних правовідносин, доводи сторін, вважає, що відсутність або наявність у період спірних правовідносин підзаконного нормативно-правового акту, який би передбачав можливість накладення штрафу на підставі акту фактичної перевірки податкового органу, не може впливати на обсяг, зміст та порядок реалізації вищезгаданих повноважень податкових органів та органів з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, змінювати чи скасовувати їх, оскільки вони належать вказаним суб`єктам владних повноважень відповідно до закону.

46. У зв`язку з цим колегія суддів критично оцінює доводи позивачки про відсутність у підзаконному акті Уряду України відповідних норм, які б передбачали можливість накладення у спірних правовідносинах штрафу на підставі акта фактичної перевірки податкового органу, а отже, на її думку, зумовлюють протиправність оскарженої у цій справі постанови Держпраці про накладення штрафу.

47. Усе вищевикладене засвідчує, що суди попередніх інстанцій, в силу приписів частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи спір у справі, що розглядається, повинні були застосувати насамперед норми закону, який має вищу юридичну силу та у спірних правовідносинах передбачав наявність у відповідача повноважень стосовно накладення штрафу на суб`єктів господарювання - фізичних осіб - підприємців за порушення ними вимог законодавства про працю, відповідальність за які встановлена нормами абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, і які виявлені податковим органом в ході фактичної перевірки та зафіксовані у цим органом у акті, складеному за результатом такого заходу державного контролю».

Вказану позицію також підтримано постановами Верховного Суду від 13 серпня 2024 року у справі №120/15621/23, від 27 листопада 2024 року у справі №120/17056/23, які також враховуються судом при вирішенні даної справи відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що згідно з абз.2 п.2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (затверджений постановою КМУ 17.07.2013р. №509; далі за текстом Порядок №509) штрафи накладаються на підставі: рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю або зайнятість населення, здійсненого у зв`язку з невиконанням вимог припису; акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників; акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування; акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Як то указано у п.3 Порядку №509, справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку.

Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Тож, національним законом України передбачено, що розгляд справи про порушення учасниками суспільних відносин положень ст.24 КЗпП України як у частині допуску найманих працівників до виконання трудової функції без укладення трудового договору, так і в частині допуску найманих працівників до виконання трудової функції без укладення трудового договору до настання події фізичного направлення роботодавцем до ДПС України повідомлення про прийняття працівника на роботу відбувається не у формі усного слухання.

Застосовуючи положення наведених вище актів права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством. У спірних відносинах розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати напряму визначені у нормах статті 265 Кодексу законів про працю України.

Підзаконні нормативно - правові акти приймаються на основі і для виконання законів. У такій ієрархії нормативно-правових актів виявляється конституційний принцип розподілу влади: на законодавчу, виконавчу й судову. Тому закони є основними проявами реалізації компетенції законодавчої влади, а підзаконні акти - виконавчих функцій держави, завдань виконавчої гілки влади, зокрема й Держпраці України (подібний підхід до розкриття юридичної природи підзаконних нормативних актів, визначення їх суті та характеру, порядку застосування продемонстровано у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 826/12323/18 та від 02 березня 2021 року у справі № 640/1171/19).

За приписами частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Правова позиція такого змісту наведена у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 804/330/17.

Відтак, відсутність або наявність у період спірних правовідносин підзаконного нормативно - правового акту, який би передбачав можливість накладення штрафу на підставі акту фактичної перевірки податкового органу, не може впливати на обсяг, зміст та порядок реалізації вищезгаданих повноважень податкових органів та органів з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, змінювати чи скасовувати їх, оскільки вони належать вказаним суб`єктам владних повноважень відповідно до закону.

Тож, твердження сторони позивача стосовно протиправності застосування штрафу виключно на підставі акту перевірки територіального органу ДПС без здійснення самостійного заходу державного нагляду (контролю) спростовуються висновками Верховного Суду з приводу застосування норм права, згідно з якими акти перевірок ДПС є самостійними підставами для прийняття постанови про застосування штрафу органами Держпраці (постанови від 21 квітня 2021 року у справі № 260/586/20, від 28 січня 2021 року у справі № 380/1116/20 та від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23) й у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством. Ці повноваження напряму визначені у нормах статті 265 Кодексу законів про працю України (постанова від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23).

Розглядаючи справу в частині епізоду про участь заявника у розгляді субєктом владних повноважень питання про винесення оскарженого правового акту індивідуальної дії, суд зазначає, що право особи на участь у прийнятті рішення гарантовано п.9 ч.2 ст.2 КАС України

Тож право "бути почутим" безумовно є важливою процедурною гарантією процедури "належного урядування".

Проте, наслідки недотримання суб`єктом владних повноважень цього права учасника суспільних відносин як беззаперечної та достатньої підстави для визнання протиправним реально вчиненого суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із результатами здійсненого заходу державного нагляду (контролю) за дотриманням дисципліни у певній сфері суспільних відносин за критерієм повноти з`ясування суб`єктом владних повноважень справжніх обставин фактичної дійсності та правильності правової кваліфікації діяння учасника суспільних відносин, тобто насамперед, від рівня значимості, суті та змісту тих аргументів та доказів, котрими мала намір скористатись особа у процесі доведення обґрунтованості власної позиції, позаяк сама по собі обставина недотримання суб`єктом владних повноважень процедури притягнення винної особи до запровадженої законом міри юридичної відповідальності спричиняє нездоланні дефекти/вади/недоліки прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення лише у разі коли вказівка про це міститься у законі або у разі, коли це недотримання спричинило спотворення/викривлення обставин фактичної дійсності та невірну правову кваліфікацію.

Відтак, суд доходить до переконання про те, що дефект рішення суб`єкта владних повноважень за п.9 ч.2 ст.2 КАС України здатен виникнути виключно у випадку існування у приватної особи суттєвих, вагомих та доречних аргументів по суті інкримінованого правопорушення, котрі раніше не були висловлені у встановленому законом порядку через існування об`єктивно нездоланних та непереборних перешкод, зокрема, у разі необізнаності учасника суспільних відносин з фактом виявлення органом публічної адміністрації ознак події та складу вчинення протиправного діяння.

Розвязуючи спір, суд зважає, що згідно з ч.1 ст.4 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» принципами адміністративної процедури є: 1) верховенство права, у тому числі законності та юридичної визначеності; 2) рівність перед законом; 3) обґрунтованість; 4) безсторонність (неупередженість) адміністративного органу; 5) добросовісність і розсудливість; 6) пропорційність; 7) відкритість; 8) своєчасність і розумний строк; 9) ефективність; 10) презумпція правомірності дій та вимог особи; 11) офіційність; 12) гарантування права особи на участь в адміністративному провадженні; 13) гарантування ефективних засобів правового захисту.

Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» учасник адміністративного провадження має право знати про початок адміністративного провадження та про своє право на участь у такому провадженні, а також право на ознайомлення з матеріалами відповідної справи.

Як то указано у ч.1 ст.17 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру», особа має право бути заслуханою адміністративним органом, надавши пояснення та/або заперечення у визначеній законом формі до прийняття адміністративного акта, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи.

Частиною 3 ст.17 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» визначено, що особа має право у передбаченому законом порядку витребовувати та/або надавати документи, а також інші докази, що стосуються обставин адміністративної справи.

Згідно з п.2 ч.1 ст.28, п.4 ч.1 ст.28, п.5 ч.1 ст.28, п.6 ч.1 ст.28 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» учасники адміністративного провадження мають право: брати участь в адміністративному провадженні особисто або через своїх представників; бути заслуханими адміністративним органом з питань, що є предметом адміністративного провадження, до прийняття адміністративного акта, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес такого учасника; отримувати та надавати документи, інші докази, що стосуються обставин справи; бути поінформованими про дату, час і місце слухання у справі (в разі його проведення).

У силу спеціального правила ч.2 ст.32 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» запрошення учасника адміністративного провадження, особи, яка сприяє розгляду справи, здійснюється не пізніше ніж за сім календарних днів до дня відповідної процедурної дії. Цей строк може бути зменшено у разі, якщо обставини вимагають прийняття рішення у найменший строк, про що у запрошенні надається обґрунтоване пояснення. Запрошення вручається особисто під підпис, надсилається поштовим відправленням або іншими засобами зв`язку (телефоном, електронною поштою тощо) за наявними у справі контактними даними, про що в матеріалах справи робиться відповідний запис.

Тож, законодавцем запроваджено обовязок субєкта владних повноважень направити запрошення не пізніше ніж за сім календарних днів до дня відповідної процедурної дії, що кореспондує визначеному ст.68 Конституції України обов`язку кожного учасника суспільних відносин діяти доброчесно та сумлінно, забезпечивши належний рівень комунікації з установами поштового звязку у випадку обізнаності з висунутими органом публічної адміністрації звинуваченнями у вчиненні відповідного протиправного діяння.

При цьому, з наведених вище міркувань суд доходить до переконання про те, що будь-які учасники суспільних відносин (як субєкти владних повноважень, так і приватні особи) не мають легального інтересу на здобуття будь-яких преференцій чи отримання будь-яких вигод від власної поведінки (як в активній, так і в пасивній формі), спрямованої на створення умов для неотримання сповіщень, листів, повідомлень, рішень, письмових документів від органів публічної адміністрації.

Відповідно до ч.5 ст.32 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» адміністративний орган повідомляє учасника адміністративного провадження, особу, яка має право брати участь в адміністративному провадженні, про початок здійснення адміністративного провадження, а також у випадках, передбачених цим Законом, - про процедурні рішення і процедурні дії в такому провадженні. Повідомлення надсилається невідкладно з дотриманням вимог, встановлених цією статтею для запрошення.

Учасник адміністративного провадження, особа, яка сприяє розгляду справи, отримують повідомлення особисто, крім випадків, якщо вони сповістили адміністративний орган про відповідне уповноваження свого представника на отримання повідомлень. У такому разі повідомлення має бути адресовано представнику та вважається таким, що надіслано учаснику адміністративного провадження, особі, яка сприяє розгляду справи, особисто. За наявності обґрунтованих причин повідомлення може надсилатися в інший строк (граничний строк), встановлений законом.

Частиною 6 ст.32 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» передбачено, що поштове відправлення надсилається поштою (рекомендованим листом з повідомленням про вручення), за бажанням учасника адміністративного провадження, особи, яка сприяє розгляду справи, - кур`єром за додаткову плату, на адресу місця проживання (перебування), місцезнаходження відповідної особи або на іншу адресу, яку особа вказала для офіційного листування з нею.

Відповідно до ч.7 ст.32 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» якщо час отримання запрошення, надісланого поштою чи електронною поштою, не зафіксовано, воно вважається отриманим особою на п`ятий день з дня відправлення, крім випадків, якщо є інформація, що запрошення не надійшло або надійшло пізніше. Якщо особа заявляє про неотримання запрошення, надісланого поштою чи електронною поштою, або про отримання запрошення пізніше ніж на п`ятий день з дня відправлення, на адміністративний орган покладається обов`язок доказування факту і часу отримання запрошення особою.

Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що у межах спірних правовідносин направлене субєктом владних повноважень сповіщення про дату, час та місце розгляду справи вважається врученим заявникові 14.07.2025р.

При цьому, суд зважає на явно та очевидно незначну відстань між населеним пунктом м.Харків (звідки було направлено повідомлення) та населеним пунктом м.Мерефа (на територію якого припадає місцезнаходження заявника згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань).

Згідно з ч.2 ст.52 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» адміністративний орган визначає відповідно до законодавства способи та обсяг встановлення обставин справи. При цьому адміністративний орган не обмежений доводами учасників адміністративного провадження, наданими ними доказами та клопотаннями.

Відповідно до ч.3 ст.52 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» адміністративний орган повинен неупереджено дослідити всі обставини справи, у тому числі ті, що є сприятливими, а також ті, що є несприятливими для учасників адміністративного провадження.

Як то визначено у ч.1 ст.63 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру», учасник адміністративного провадження має право бути заслуханим адміністративним органом до прийняття рішення у справі, якщо таке рішення може негативно вплинути на його право, свободу чи законний інтерес, крім випадків, передбачених цим Законом.

Право учасника адміністративного провадження бути заслуханим реалізується ним шляхом подання до адміністративного органу своїх пояснень та/або заперечень у спосіб, передбачений цим Законом для подання заяви.

Тож, за загальним правилом право учасника адміністративного провадження бути заслуханим реалізується, насамперед, у спосіб подання письмових пояснень, письмових документів, письмових заперечень.

Згідно з ч.1 ст.66 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» з метою забезпечення належного, об`єктивного та швидкого з`ясування обставин справи за рішенням адміністративного органу може проводитися слухання у справі (далі - слухання).

Відповідно до ч.1 ст.69 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» за результатами розгляду справи адміністративний орган у межах своїх повноважень приймає адміністративний акт.

За приписами ч.1 ст.77 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» прийнятий адміністративним органом адміністративний акт є нікчемним, якщо він містить очевидні значні недоліки, зокрема: 1) в адміністративному акті, прийнятому в письмовій формі, відсутні відомості про адміністративний орган, який його прийняв; 2) відповідно до законодавства адміністративний акт може бути прийнятий лише у стандартизованій формі, але цю вимогу не дотримано; 3) адміністративний акт прийнято адміністративним органом, який не має на це відповідних повноважень; 4) виконання адміністративного акта вимагає вчинення злочину; 5) виконання адміністративного акта є об`єктивно неможливим.

У силу спеціальних правил ч.2 ст.85 та ч.3 ст.85 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» підставами для скасування повністю або частково адміністративного акту є: 1) порушення норм матеріального права; 2) істотне порушення процедури (включаючи компетенцію), що призвело до прийняття протиправного адміністративного акта; 3) неправильне чи неповне встановлення обставин справи, що призвело до прийняття протиправного адміністративного акта; 4) відсутність мотивувальної частини, у випадку, якщо відповідно до цього Закону вона є обов`язковою.

У розумінні ч.1 ст.87 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» адміністративний акт є правомірним, якщо він прийнятий компетентним адміністративним органом відповідно до закону, що діяв на момент прийняття акта.

Натомість за змістом ч.2 ст.87 Закону України від 17.02.2022р. №2073-ІХ «Про адміністративну процедуру» протиправним є адміністративний акт, що не відповідає вимогам, визначеним частиною першою цієї статті, зокрема: 1) прийнятий адміністративним органом, що: а) не мав на це повноважень; б) використав дискреційні повноваження незаконно; 2) суперечить положенням закону щодо форми та змісту адміністративного акта; 3) порушує норми матеріального права; 4) не відповідає принципам адміністративної процедури.

Вирішуючи спір, суд зауважує, що у вимірі сформульованих у ч.2 ст.2 КАС України критеріїв правомірності управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації обставина порушення субєктом владних повноважень процедури реалізації управлінської функції сама по собі може бути підставою для визнання протиправним прийнятого за наслідками такої процедури оскарженого рішення (діяння) суб`єкта владних повноважень (котре стосується прав (інтересів) конкретного учасника суспільних відносин, погіршуючи його правове становище) у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст та суть прийнятого рішення.

Водночас із цим, певні дефекти адміністративного акту можуть пов`язуватись не із змістом рішення субєкта владних повноважень, а стосуватися суто процедури ухвалення рішення субєкта владних повноважень.

Окреслені дефекти можуть призводити до двох прямо протилежних наслідків, а саме: або унаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді індивідуальний акт органу публічної адміністрації є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акту (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, за загальним правилом саме по собі порушення процедури перевірки чи прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Суд наголошує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, скасування акту адміністративного органу виключно з формальних підстав не забезпечує належного балансу між принципом правової стабільності та принципом справедливості.

У зв`язку з цим ключовим аспектом при оцінці процедурних порушень є співвідношення двох фундаментальних засад: з одного боку - принципу про те, що протиправні дії не породжують правомірних наслідків, а з іншого - принципу, за яким суто формальне порушення процедури не може зумовлювати скасування рішення, яке є правильним по суті.

Межа між істотним і неістотним порушенням процедури полягає у з`ясуванні того, чи могло б бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень, якби він дотримався усіх формальних вимог процедури. Якщо відповідь негативна, таке порушення не може вважатися істотним.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30.04.2020 у справі №813/1790/18, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України враховується окружним адміністративним судом при вирішенні цієї справи.

До того ж під час вирішення спору окружний адміністративний суд на виконання ч.5 ст.242 КАС України зважає, що у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.12.2019р. у справі №820/3914/17: 1) саме по собі порушення процедури прийняття акту адміністративного органу може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що таке порушення вплинуло або могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення; 2) певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акту (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі); 3) саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом; 4) виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття; 5) дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним; 6) стосовно процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність; 7) у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акту адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості; 8) ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення; 9) межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття; 10) така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №804/639/18.

Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що у межах спірних правовідносин субєктом владних повноважень не було допущено порушень (вад, недоліків, дефектів, помилок, похибок) у процедурі реалізації управлінської функції такого рівня, котрі б об`єктивно були здатні привести до спотворення, перекручення, викривлення справжніх обставин фактичної дійсності і зумовити вчинення неправомірного управлінського волевиявлення.

Продовжуючи розгляд справи, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений, насамперед, на суб`єкта владних повноважень шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи, що між тим, у силу правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21 не виключає ані визначеного ч.1 ст.77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову, ані використання судом стандартів доказування згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, адже реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути кваліфікована у якості доведеної виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До того ж, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.

Окрім того, за сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. по справі №916/3027/21 стандартами доказування: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У межах спірних правовідносин субєктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі попередження Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 06.08.2025р. №46-ДПС-Пр-ХК.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини обєктивної дійсності зясував із достатньою повнотою, зміст належної норми матеріального права витлумачив правильно, дотримався усіх процедурних гарантій правомірного вчинення оскарженого управлінського волевиявлення, обґрунтованого виходив із доведеності події та складу вчинення заявником правопорушення у вигляді недотримання вимог ст.24 Кодексу законів про працю України (фізичний допуск до роботи найманих працівників, з якими не було укладено трудових договорів та відносно яких до початку настання події допуску до роботи на було подано до ДПС України повідомлень про прийняття на роботу).

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

У ході розгляду справи судом не виявлено ані доказів (ані ознак існування таких доказів, ані джерел здобуття таких доказів) того, що перелічені у тексті позову постанови Верховного Суду були винесені у подібних чи аналогічних спорах.

До того ж, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 31.12.2025р. по справі №400/2502/23 висновки постанов Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом обставин встановлених у процесі розгляду конкретної справи. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.

Відтак, суд не знаходить підстав для поширення висновків наведених у тексті позову постанов Верховного Суду на спірні правовідносини у порядку ч.5 ст.242 КАС України.

Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-78, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко