Справа № 520/25617/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

16.03.2026р. справа №520/25617/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом

Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом - позивач, заявник, суб`єкт владних повноважень)
до Комунального підприємства "Харківводоканал" (далі за текстом - відповідач, боржник, КП, Підприємство)
простягнення заборгованості,
встановив:

Суб`єкт владних повноважень, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив про стягнення з Комунального підприємства «Харківводоканал» на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ( НОМЕР_1 в ХОУ АТ «Ощадбанк» МФО 351823 ) заборгованість по сплаті фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених за віком на пільгових умовах, за червень-серпень 2025 року за Списком 1 - 14.382,03 грн. за Списком 2 - 56.887,32 грн. Всього - 71.260,41 грн.

Аргументуючи заявлені вимоги, позивач зазначив, що комунальне підприємство «Харківводоканал» як правонаступник КП КГ «Харківкомуночиствод» та КП ВТП «Вода» відповідно до вимог законодавства зобов`язане відшкодовувати Пенсійному фонду України фактичні витрати на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах за Списками №1 та №2, оскільки такі витрати підлягають компенсації підприємствами, на яких працівники набули пільгового стажу, до досягнення ними загального пенсійного віку. Позивачем на виконання вимог законодавства та Інструкції про порядок обчислення і сплати внесків до Пенсійного фонду були сформовані та направлені відповідачу розрахунки фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій, однак у встановлений строк відповідач зазначені суми не сплатив, унаслідок чого утворилась заборгованість за період червеньсерпень 2025 року у розмірі 71 260,41 грн. При цьому обов`язок відповідача щодо відшкодування таких витрат підтверджується також його статусом універсального правонаступника попередніх підприємств, на яких працівники набули пільгового стажу, що виключає можливість уникнення виконання відповідних фінансових зобов`язань перед Пенсійним фондом України.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що розрахунок фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій здійснений позивачем із порушенням вимог законодавства та ґрунтується на неправильно визначеному стажі роботи пенсіонерів. Зокрема, позивач безпідставно включив до стажу набутого на КП «Харківводоканал» періоди роботи осіб на іншому підприємстві КП «ВТП «Вода», що суперечить положенням статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», Порядку №637 та пункту 6.2 Інструкції №21-1, відповідно до яких витрати на виплату пільгових пенсій мають відшкодовуватися підприємствами пропорційно фактично набутому на них стажу. При цьому КП «Харківводоканал» не є правонаступником КП «ВТП «Вода», оскільки процедура реорганізації останнього не завершена, у Єдиному державному реєстрі відсутні відомості про правонаступництво, а відповідні положення не передбачені установчими документами відповідача. За таких обставин покладення на КП «Харківводоканал» обов`язку відшкодовувати витрати на виплату та доставку пільгових пенсій за стаж, набутий на іншому підприємстві, є безпідставним.

Суд, вивчивши доводи позову, повно виконавши процесуальний обов`язок з офіційного з`ясування обставин спору, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, котрі врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Відповідач як платник страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області.

Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив, що спірна сума заборгованості складається з витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно до Списку №1 за період з червня 2025р. по серпень 2025р. пенсіонеру ОСОБА_1 ; відповідно до пунктів "б"-"з" ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та пунктів 2-8 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за період з червня 2025р. по серпень 2025р. пенсіонерам: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .

Суд відзначає, що визначена суб`єктом владних повноважень у розрахунках частка витрат відповідача на відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій щодо зазначених пенсіонерів у ході розгляду справи належними та допустимими доказами не спростована.

Стверджуючи про існування підстав для спонукання відповідача до примусового виконання обов`язку з проведення публічного платежу, позивач ініціював даний спір.

Вирішуючи спір, суд зважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право має пряму дію та гарантується державою як складова соціальної функції держави.

Реалізація зазначеного конституційного права здійснюється через систему загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, правові, фінансові та організаційні засади якої визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV). Крім того, також спеціальним законом, що визначає підстави призначення пенсій на пільгових умовах є Закон України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII).

Згідно зі статтею 1 Закону № 1058-IV Пенсійний фонд України є органом, який здійснює управління солідарною системою, забезпечує акумулювання страхових внесків, фінансування та виплату пенсій, а також несе витрати, пов`язані з організацією їх виплати. Отже, саме на Пенсійний фонд покладено обов`язок гарантувати безперервність, повноту та своєчасність пенсійних виплат незалежно від поведінки окремих платників.

Статтею 13 Закону № 1788-XII встановлено категорії працівників, які мають право на пенсію за віком на пільгових умовах. Зокрема, відповідно до пункту «а» цієї статті таке право мають працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах та на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, за умови підтвердження спеціального стажу результатами атестації робочих місць.

Відповідно до підпунктів «б»«з» статті 13 Закону № 1788-XII право на дострокове пенсійне забезпечення мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, також затвердженим Кабінетом Міністрів України, за наявності встановленого спеціального стажу.

Платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР (далі Закон № 400/97-ВР) є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.

Відповідно до статті 2 Закону № 400/97-ВР для платників збору, визначених пунктами 1 і 2 частини першої статті 1 цього Закону, крім платників, віднесених до четвертої групи платників єдиного податку, об`єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» відповідно до пунктів «б» «з» статті 13 Закону № 1788-XII, та призначених після дня набрання чинності зазначеним Законом відповідно до пунктів 2 8 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV, у період до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV.

Згідно зі статтею 3 Закону № 400/97-ВР збір на обов`язкове державне пенсійне страхування сплачується до Пенсійного фонду України у порядку, визначеному законодавством України.

Законом № 1058-IV також передбачено призначення пенсій на пільгових умовах. Зокрема пунктами 2 8 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV визначено категорії осіб, яким пенсія за віком призначається на пільгових умовах, зокрема працівникам, зайнятим повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, за умови досягнення встановленого віку та наявності відповідного страхового стажу.

Відповідно до частини другої Прикінцевих Положень Закону № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди:1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, законодавством встановлено спеціальний фінансовий механізм, відповідно до якого держава гарантує призначення та виплату пенсій на пільгових умовах як складову реалізації конституційного права на соціальний захист, тоді як підприємства, на яких набувався відповідний спеціальний стаж, зобов`язані компенсувати Пенсійному фонду України фактичні витрати, пов`язані з виплатою та доставкою таких пенсій.

Зазначений обов`язок має публічно-правовий характер, виникає безпосередньо із закону та не залежить від волевиявлення суб`єкта господарювання. Його зміст полягає у відшкодуванні Пенсійному фонду України фактичних витрат, пов`язаних із фінансуванням дострокових пенсійних виплат та забезпеченням їх своєчасного і повного отримання пенсіонерами. Під доставкою пенсії у розумінні законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування слід розуміти організаційні та фінансові заходи щодо доведення належних сум до одержувача через уповноважені банківські установи або операторів поштового зв`язку. Такі витрати є складовою фактичних витрат на виплату пенсій і відповідно до статті 2 Закону № 400/97-ВР підлягають компенсації підприємствами, на яких набувався спеціальний стаж.

Таким чином, обов`язок із компенсації фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій є елементом встановленого законом механізму розподілу фінансового навантаження між державою та суб`єктами господарювання, діяльність яких зумовила виникнення у працівників права на дострокове пенсійне забезпечення.

Відповідно до підпункту 6.1 пункту 6 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1 (далі Інструкція), відшкодуванню підлягають витрати Пенсійного фонду на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно до частини другої Прикінцевих положень Закону № 1058-IV.

Пунктом 6.3 Інструкції передбачено, що у разі ліквідації або зміни власника підприємства суми зазначених витрат вносять правонаступники.

Таким чином, закон прямо пов`язує виникнення обов`язку з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій із підприємством, на якому працівником набуто спеціальний стаж, а у випадку реорганізації такого підприємства з його правонаступником, який у порядку, визначеному законодавством, набуває прав та обов`язків реорганізованого суб`єкта господарювання.

Відповідно до пунктів 6.4 та 6.5 Інструкції розмір сум до відшкодування визначається органами Пенсійного фонду України шляхом складання розрахунків фактичних витрат на підставі відомостей відділів з призначення пенсій. Такі розрахунки надсилаються підприємствам у встановлені строки.

Згідно з пунктом 6.7 Інструкції підприємства щомісяця до 25 числа зобов`язані вносити до Пенсійного фонду зазначену в розрахунку місячну суму фактичних витрат.

Пункт 6.8 Інструкції регламентує порядок направлення розрахунків у випадках, коли пенсія призначається не за місцезнаходженням підприємства, та визначає, що відшкодування здійснюється підприємством за місцем його обліку.

Отже, з аналізу наведених норм убачається, що законодавством визначено чіткий, імперативний та процедурно врегульований механізм формування і сплати сум відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах. Визначення розміру таких витрат віднесено до компетенції органів Пенсійного фонду України, які на підставі відомостей про призначення пенсій складають розрахунки фактичних витрат і надсилають їх відповідним підприємствам.

Надісланий розрахунок є належною та достатньою правовою підставою для виникнення обов`язку зі сплати визначених сум, а підприємство не наділене правом ухилятися від виконання такого обов`язку з мотивів незгоди із самим принципом його покладення. Обов`язок сплати має імперативний характер і підлягає виконанню у строки, прямо встановлені Інструкцією.

При цьому законодавець спеціально врегулював питання збереження такого обов`язку у випадку припинення або реорганізації підприємства, передбачивши його перехід до правонаступника. Такий підхід спрямований на забезпечення безперервності фінансового забезпечення солідарної системи пенсійного страхування та недопущення уникнення виконання встановлених законом зобов`язань шляхом зміни організаційно-правового статусу суб`єкта господарювання.

Зі встановлених обставин вбачається, що приєднані до справи копії розрахунків фактичних витрат на виплату та доставку пенсії, складених відділом перерахунків пенсії №1, відділом перерахунку пенсії №2, відділом перерахунку пенсії №3 та відділом перерахунку пенсії №4 ГУ ПФУ в Харківській області за формою та змістом відповідають вимогам Інструкції.

Зазначені розрахунки охоплювали витрати як за Списком № 1, так і за Списком № 2, а загальна сума визначених до відшкодування витрат становила 71.260,41 грн.

Суд зазначає, що ключовим у цій справі є питання про те, чи пов`язується виникнення у юридичної особи обов`язку з відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій виключно з державною реєстрацією припинення підприємства, що реорганізується, чи такий обов`язок переходить до правонаступника з моменту переходу прав та обов`язків відповідно до передавального акта, та чи може формальна відсутність запису про припинення юридичної особи бути самостійною підставою для звільнення правонаступника від виконання встановленого законом публічно-правового обов`язку.

Суд вказує, що нормативне регулювання реорганізації юридичних осіб міститься у ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації майно, права та обов`язки юридичної особи переходять до її правонаступників.

Стаття 106 ЦК України визначає, що реорганізація здійснюється за рішенням учасників юридичної особи або органу, уповноваженого установчими документами, а у випадках, встановлених законом, - за рішенням відповідного органу державної влади чи місцевого самоврядування.

Згідно з частинами другою та третьою статті 107 ЦК України після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами комісія з припинення складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи стосовно всіх її кредиторів і боржників, включаючи зобов`язання, що оспорюються сторонами. Передавальний акт затверджується органом, який прийняв рішення про припинення юридичної особи.

Із наведених положень убачається, що законодавець пов`язує реорганізацію юридичної особи шляхом приєднання з переходом до правонаступника всіх прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється, на підставі передавального акта, який фіксує факт такого переходу.

Такий підхід послідовно відображений у судовій практиці, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 зазначено, що лише при припиненні суб`єкта господарювання шляхом поділу в розподільчому балансі визначається правонаступництво між кількома особами. Натомість при злитті, приєднанні чи перетворенні правонаступником є одна особа, а тому будь-який розподіл прав та обов`язків виключається. Відсутність у передавальному акті згадки про конкретне майно або зобов`язання не означає, що вони не перейшли до правонаступника.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11.02.2026р. по справі № 761/40822/21, у якій наголошено, що правонаступництво юридичної особи за своєю природою є універсальним та передбачає одночасний перехід до правонаступника всіх прав і обов`язків юридичної особи, що припиняється, незалежно від їх виявлення на момент правонаступництва. Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган спрямовує волю на передачу не окремих прав чи обов`язків, а всієї їх сукупності. Тобто у разі універсального правонаступництва до правонаступника чи правонаступників переходить усе майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать (незалежно від їх виявлення на момент правонаступництва), на підставі передавального акта.

Отже, зі змісту частини першої статті 104 та статті 107 ЦК України у їх системному зв`язку з правовими позиціями Верховного Суду випливає, що при реорганізації юридичної особи шляхом приєднання, до правонаступника переходить увесь комплекс прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється, без будь-яких винятків чи обмежень. Такий перехід охоплює всі активи і пасиви, включаючи наявні, спірні та невиконані зобов`язання.

Волевиявлення уповноваженого органу, спрямоване на реорганізацію шляхом приєднання, має наслідком передачу не окремих прав чи обов`язків, а всієї їх сукупності як єдиного майнового комплексу. За своєю правовою природою такий перехід є універсальним правонаступництвом, що означає повний та безумовний перехід до правонаступника всіх без винятку прав і обов`язків юридичної особи, яка припиняється.

Як убачається з пункту 1 рішення Харківської міської ради 4 сесії 5 скликання від 12 січня 2011 року № 132/11 «Про реорганізацію шляхом приєднання комунального підприємства Виробничо-технологічне підприємство Вода», міська рада вирішила: «Реорганізувати в порядку, встановленому чинним законодавством, комунальне підприємство Виробничо-технологічне підприємство Вода шляхом приєднання його до комунального підприємства каналізаційного господарства Харківкомуночиствод».

Зазначене рішення прийнято уповноваженим органом місцевого самоврядування в межах його компетенції та є юридичною підставою для здійснення реорганізації у формі приєднання. Відповідно до статей 104, 107 ЦК України така форма реорганізації зумовлює перехід усього майна, прав та обов`язків юридичної особи, що приєднується, до правонаступника.

Оскільки рішенням не передбачено розподілу прав та обов`язків між кількома суб`єктами, приєднання має наслідком універсальний перехід усього комплексу прав та обов`язків до юридичної особи, до якої здійснено приєднання.

Водночас для правильного вирішення цього спору необхідно з`ясувати, з яким юридичним фактом закон пов`язує момент виникнення правонаступництва при реорганізації юридичної особи та чи залежить набуття прав і обов`язків правонаступником від внесення запису про припинення юридичної особи, що реорганізується, до ЄДР.

Правові засади державної реєстрації припинення юридичної особи визначені Законом № 755-IV.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 цього Закону державна реєстрація є офіційним засвідченням державою факту створення, припинення юридичної особи або інших змін у її статусі шляхом внесення відповідних відомостей до ЄДР.

Згідно пункту 26 частини другої статті 9 зазначеного Закону в ЄДР містяться дані про перебування юридичної особи у процесі припинення, у тому числі дані про рішення щодо припинення юридичної особи, відомості про комісію з припинення (ліквідатора, ліквідаційну комісію, керуючого припиненням тощо) та про строк, визначений засновниками (учасниками) юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, для заявлення кредиторами своїх вимог.

Пунктом 11 частини першої статті 17 цього Закону встановлено, що державна реєстрація припинення юридичної особи здійснюється на підставі поданих документів, зокрема передавального акта - у разі реорганізації.

Подібні положення закріплені у пункті 9 частини четвертої статті 17 цього Закону, згідно якого для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи подається, зокрема, примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) передавального акта або розподільчого балансу - у разі внесення змін, пов`язаних із внесенням даних про юридичну особу, правонаступником якої є зареєстрована юридична особа

Системний аналіз положень статей 104, 107 ЦК України у їх взаємозв`язку із нормами Закону № 755-IV свідчить, що державна реєстрація припинення юридичної особи має реєстраційний (публічний) характер і спрямована на офіційне засвідчення вже вчинених юридичних дій, але не створює самого факту правонаступництва, оскільки юридичним фактом, з яким закон пов`язує визначення обсягу та суб`єкта переходу прав і обов`язків при реорганізації шляхом приєднання, є затвердження передавального акта. Саме цей документ фіксує універсальний перехід усього комплексу активів і пасивів юридичної особи, що припиняється, до її правонаступника. Якщо передавальний акт затверджений і з нього вбачається передача всіх прав та обов`язків, правонаступництво вважається таким, що настало, незалежно від технічної завершеності реєстраційної процедури.

Такий підхід узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду. Зокрема, об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 296/443/16-ц прямо вказала, що момент переходу прав та обов`язків при приєднанні не пов`язується із внесенням запису до Єдиного державного реєстру про припинення юридичної особи. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 802/1950/17-а та від 20 лютого 2025 року у справі № 916/925/24.

Верховний Суд у цих справах наголосив, що пов`язування моменту виникнення правонаступництва виключно з державною реєстрацією припинення створює ризик порушення прав кредиторів та допускає ситуацію, за якої правонаступник фактично отримує все майно правопопередника, але не несе відповідальності за його зобов`язаннями. Такий формальний підхід є несумісним із природою універсального правонаступництва.

Отже, аналізуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що внесення запису до ЄДР має декларативний характер і не може переважати над реальним переходом прав та обов`язків, засвідченим передавальним актом. Відсутність запису про припинення юридичної особи, що реорганізується, сама по собі не свідчить про відсутність правонаступництва та не є самостійною підставою для звільнення правонаступника від виконання обов`язків, у тому числі публічно-правового характеру.

За наявності передавального акта, яким передано всі активи та пасиви юридичної особи, що припиняється, а також з огляду на встановлений факт припинення нею господарської діяльності та відсутності у неї можливості самостійно виконувати майнові зобов`язання, обов`язок щодо їх виконання переходить до правонаступника незалежно від завершення державної реєстрації припинення.

Державна реєстрація припинення юридичної особи в результаті реорганізації є завершальною стадією відповідної процедури та має публічно-реєстраційний характер. Водночас вона не є самостійним юридичним фактом виникнення правонаступництва, оскільки перехід прав та обов`язків пов`язується законом із затвердженням передавального акта.

Формальне збереження в Єдиному державному реєстрі запису про юридичну особу, яка припинила господарську діяльність та передала свій майновий комплекс правонаступнику, не може розглядатися як підстава для звільнення останнього від виконання обов`язків, що перейшли до нього у порядку універсального правонаступництва.

Рішенням Харківської міської ради 4 сесії 5 скликання від 12 січня 2011 року № 132/11 затверджено реорганізацію КП «ВТП «Вода» () шляхом приєднання до КП КГ «Харківкомуночиствод» ().

Рішенням Харківської міської ради 12 сесії 6 скликання від 23 грудня 2011 року № 577/11 КП КГ «Харківкомуночиствод» перейменовано на КП «Харківводоканал».

Пунктом 2.1 Статуту КП «Харківводоканал» визначено, що підприємство є правонаступником: Виробничого управління каналізаційного господарства м. Харкова, Державного комунального підприємства каналізаційного господарства «Харківкомуночиствод», Комунального підприємства каналізаційного господарства «Харківкомуночиствод».

Дані обставини встановлені в постанові Верховного Суду від 09.03.2026р. у справі №520/35281/24, а отже відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують додаткового доказування під час розв`язання спору у справі №520/25617/25.

У відзиві відповідач зазначає, що КП «Харківводоканал» не є правонаступником КП «ВТП «Вода», оскільки у Статуті підприємства відсутня пряма вказівка на таке правонаступництво, а державну реєстрацію припинення КП «ВТП «Вода» не здійснено.

Однак зазначені твердження відповідача суд не бере до уваги з огляду на те, що рішенням Харківської міської ради від 12 січня 2011 року № 132/11 КП «ВТП «Вода» реорганізовано шляхом приєднання до КП КГ «Харківкомуночиствод», а рішенням від 23 грудня 2011 року № 577/11 останнє перейменовано на КП «Харківводоканал».

Зміна найменування юридичної особи не є припиненням суб`єкта права і не тягне виникнення нової юридичної особи. Ідентифікаційний код юридичної особи (ЄДРПОУ) залишається незмінним, що свідчить про продовження існування того самого суб`єкта господарювання. Відтак права та обов`язки, набуті КП КГ «Харківкомуночиствод» у результаті приєднання КП «ВТП «Вода», збереглися за тією ж юридичною особою після зміни її найменування на КП «Харківводоканал».

За таких обставин саме юридична особа, до якої було здійснено приєднання, незалежно від подальшої зміни її найменування, є правонаступником прав та обов`язків підприємства, що приєдналося.

Крім того, суд зазначає, що Статут юридичної особи лише відображає її правовий статус і не є джерелом виникнення правонаступництва. Відсутність у ньому окремої згадки про КП «ВТП «Вода» не може нівелювати правові наслідки прийнятого рішення про приєднання та не впливає на факт переходу прав і обов`язків у результаті реорганізації.

При цьому, суд також зазначає, що для правильного вирішення спору та перевірки доводів сторін щодо правових наслідків реорганізації КП «ВТП «Вода» підлягають врахуванню обставини, встановлені судовими рішеннями у пов`язаних справах за участю відповідних суб`єктів, які набрали законної сили та стосуються прийняття рішення про приєднання, затвердження передавального акта, припинення господарської діяльності цього підприємства і стану його майнових показників.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються повторно під час розгляду іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням господарського суду Харківської області у справі №5023/538/11 встановлено, що рішенням 4 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 12 січня 2011 року № 132/11 КП «ВТП «Вода» реорганізовано шляхом приєднання до КП КГ «Харківкомуночиствод». 27 вересня 2011 року комісією з реорганізації прийнято рішення про припинення господарсько-фінансової діяльності КП «ВТП «Вода» з 30 вересня 2011 року. 17 жовтня 2011 року затверджено передавальний акт станом на 01 жовтня 2011 року, яким передано всі активи та пасиви КП «ВТП «Вода» до КП КГ «Харківкомуночиствод» з набуттям останнім усіх прав та обов`язків.

У зазначеній справі також встановлено, що відповідно до передавального акта та ліквідаційного балансу КП «ВТП «Вода» станом на 01 жовтня 2011 року на балансі підприємства активи та пасиви були відсутні, господарська діяльність припинена, а розрахункові рахунки підприємства закриті.

Аналогічні обставини встановлені судовими рішеннями господарського суду Харківської області від 05 вересня 2017 року та постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24 жовтня 2017 року у справі № 922/3470/16, якими підтверджено затвердження передавального акта, припинення господарської діяльності КП «ВТП «Вода» та складання ліквідаційного балансу із нульовими показниками.

Наведені судовими рішеннями обставини щодо припинення господарської діяльності КП «ВТП «Вода», відсутності активів і пасивів за ліквідаційним балансом, а також закриття розрахункових рахунків свідчать про втрату цим підприємством можливості здійснювати господарську діяльність і виконувати майнові зобов`язання.

За таких умов покладення обов`язку з відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій на підприємство, яке передало всі активи, припинило діяльність і фактично позбавлене майнової основи для здійснення розрахунків, суперечило б правовій природі універсального правонаступництва та положенням пункту 6.3 Інструкції, яким прямо передбачено перехід відповідного обов`язку до правонаступника у разі реорганізації.

Універсальне правонаступництво означає повний і одночасний перехід усього комплексу прав і обов`язків від юридичної особи, що припиняється, до правонаступника. Передача всіх активів і пасивів за передавальним актом виключає можливість збереження відповідальності за зобов`язаннями за суб`єктом, який втратив економічну спроможність їх виконувати, а також не допускає існування подвійної відповідальності як у підприємства, що приєдналося, так і у його правонаступника.

Формальне перебування юридичної особи у стані припинення саме по собі не може блокувати реалізацію прав кредитора, якщо встановлено факт реорганізації та передачі всіх прав і обов`язків іншій юридичній особі. Інше тлумачення створювало б ситуацію, за якої суб`єкт, що отримав майно і продовжує діяльність, не ніс би відповідальності, тоді як підприємство без активів залишалося б формальним боржником, неспроможним виконати зобов`язання.

Такий підхід призвів би до фактичної неможливості виконання судового рішення, що не узгоджується з вимогами статті 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення, гарантіями статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині ефективного судового захисту та принципом добросовісності, закріпленим у статті 3 ЦК України. Покладення обов`язку на юридичну особу, яка фактично припинила господарську діяльність, не має активів та не здійснює розрахунків, створювало б ситуацію, за якої судове рішення не забезпечувало б реального поновлення порушеного права. Механізм відшкодування витрат на доставку пільгових пенсій спрямований на забезпечення стабільності солідарної системи пенсійного страхування та захист публічного інтересу, а тому не може зводитися до формального покладення обов`язку на суб`єкта, неспроможного його виконати.

З урахуванням публічно-правової природи обов`язку з відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, універсального характеру правонаступництва при приєднанні, правових позицій Верховного Суду щодо моменту переходу прав і обов`язків, а також встановлених у справі та преюдиційно підтверджених обставин передачі всіх активів, припинення господарської діяльності та закриття розрахункових рахунків КП «ВТП «Вода», колегія суддів доходить висновку, що КП «Харківводоканал» набуло статусу універсального правонаступника незалежно від внесення запису про припинення до Єдиного державного реєстру.

Отже, саме на КП «Харківводоканал» покладається обов`язок з відшкодування спірних сум витрат на виплату та доставку пільгових пенсій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.03.2026р. по справі №520/35821/24, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає застосуванню у даному конкретному випадку.

Суд зазначає, що обов`язок з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій має триваючий публічно-правовий характер і виникає безпосередньо із закону у зв`язку з набуттям працівниками відповідного спеціального стажу на підприємстві. Такий обов`язок не є одноразовим зобов`язанням, яке існувало виключно на момент реорганізації, а охоплює також подальші нарахування, що здійснюються органами Пенсійного фонду України відповідно до встановленого законодавством механізму.

Перехід прав та обов`язків у порядку універсального правонаступництва означає, що правонаступник відповідає не лише за зобов`язання, наявні на момент реорганізації, але й зобов`язаний виконувати ті обов`язки, які конкретизуються або виникають у майбутньому, якщо їх підставою є діяльність юридичної особи, що припинилася. Отже, те, що спірні нарахування здійснені у 2025 році, не змінює правової природи обов`язку та не звільняє правонаступника від його виконання, оскільки підставою такого обов`язку є діяльність підприємства, реорганізованого у 2011 році.

Доказів оплати спірної суми заборгованості, виконання обов`язку в інший спосіб, припинення існування такого обов`язку з будь-яких підстав відповідач до суду не подав, а судом самостійно при виконанні вимог ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України таких доказів не виявлено.

Наявність спірної суми заборгованості підтверджується наявними у справі документами.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши приєднані до справи докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що заявлена суб`єктом владних повноважень вимога про стягнення коштів не порушує прав та інтересів приватної особи, є юридично умотивованою та документально доведеною, а тому підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-12, 72-77, 90, 211, 241-243, 255, 257, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківводоканал» (місцезнаходження - вул. Конторська, буд. 90, м. Харків, 61052; ідентифікаційний код - 03361715) на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (місцезнаходження - майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 поверх, м. Харків, 61022; ідентифікаційний код - 14099344, НОМЕР_1 в ХОУ АТ «Ощадбанк» МФО 351823) 71.260,41 грн (сімдесят одна тисяча двісті шістдесят гривень 41 копійка).

Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко