Справа № 380/25105/25
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2026-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2026 рокусправа № 380/25105/25
м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України та зобов`язання вчинити дії.

Обставини справи

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 26.03.2022 по 17.10.2022 із застосуванням для визначення розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням заниженої розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (1762 грн);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням) та всіх похідних щомісячних додаткових видів грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 26.03.2022 по 17.10.2022. виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2022 року (2481 грн), та провести доплату різниці з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за весь період служби в частині (з 18.10.2022 по 15.05.2024) із застосуванням для визначення розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням заниженої розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (1762 грн);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням) та всіх похідних щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, премій) ОСОБА_1 за період з 18.10.2022 по 15.05.2024, застосувавши прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року (на 2022 рік 2481 грн, на 2023 рік 2684 грн, на 2024 рік 3028 грн), та провести доплату різниці з урахуванням раніше виплачених сум.

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні (у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби) із застосуванням заниженої розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, виходячи з перерахованого розміру місячного грошового забезпечення (із застосуванням прожиткового мінімуму на 01.01.2024 3028 грн). з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік у розмірі місячного грошового забезпечення (виходячи з перерахованого розміру окладів);

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 при нарахуванні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки (загальною кількістю 57 діб) щодо невключення до розрахунку середнього заробітку сум виплаченої додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ від 28.02.2022 № 168;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, включивши до розрахунку середнього грошового забезпечення суми виплаченої додаткової винагороди (передбаченої Постановою КМУ № 168) та виходячи з перерахованих розмірів посадових окладів, з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 та Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України № 2050-Ш Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за весь час затримки виплати належних сум по день їх фактичного розрахунку;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 та Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України № 2050-Ш Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за весь час затримки виплати належних сум по день їх фактичного розрахунку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що він проходив військову службу за призовом під час мобілізації у лавах Національної гвардії України. Службу він проходив послідовно у двох військових частинах: спочатку у Військовій частині НОМЕР_1 , а згодом у Військовій частині НОМЕР_2 . Наказом командира ВЧ НОМЕР_2 від 15.05.2024 року № 143 позивача звільнено у запас.

Позивач стверджує, що протягом усього періоду служби при нарахуванні йому грошового забезпечення (зокрема, посадового окладу та окладу за військовим званням) відповідачі протиправно застосовували "заморожений" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року (1762 грн). На переконання позивача, застосуванню підлягали актуальні розміри прожиткового мінімуму, встановлені законом на 1 січня відповідного календарного року (2022, 2023 та 2024 років). Використання застарілого показника призвело до заниження всіх щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та, як наслідок, суттєвої недоплати одноразової грошової допомоги при звільненні.

Крім того, позивач вказує на порушення, допущені безпосередньо ВЧ НОМЕР_2 під час його звільнення. По-перше, відповідач-2 безпідставно відмовив у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, мотивуючи це виключно відсутністю коштів. По-друге, при розрахунку грошової компенсації за 57 діб невикористаних відпусток ВЧ НОМЕР_2 проігнорувала обов`язкові висновки Верховного Суду та протиправно не включила до складу середнього заробітку щомісячну додаткову винагороду на період дії воєнного стану.

Ухвалою від 29.12.2025 року відкрито провадження в адміністративній справі. Судом вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

12.01.2026 року до суду надійшов відзив від ВЧ НОМЕР_2 , у якому відповідач-2 позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Свою позицію обґрунтував тим, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою і здійснюється виключно в межах наявного фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі. Тому, на думку відповідача-2, її невиплата через брак фінансування є цілком правомірною.

Щодо застосування заниженої розрахункової величини (1762 грн) ВЧ НОМЕР_2 послалася на постанову Кабінету Міністрів України № 481 від 12.05.2023 року. Також відповідач-2 зазначив, що не має можливості надати суду первинні фінансові документи щодо розрахунків із позивачем, оскільки вони вже передані на зберігання до Центрального архівного відділу НГУ в місті Києві.

Військова частина НОМЕР_1 (відповідач-1), будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, своїм правом на подання відзиву не скористалася, жодних письмових пояснень чи заперечень на позов суду не надала.

З метою повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, 04.02.2026 року суд постановив ухвалу про витребування доказів. Вказаною ухвалою суд зобов`язав відповідачів надати деталізовані довідки-розрахунки про нараховане та виплачене позивачу грошове забезпечення, а також особові картки за весь період служби (у тому числі шляхом їх витребування з відомчого архіву в порядку внутрішньої службової взаємодії).

Згідно з наявними у матеріалах справи довідками про доставку електронних документів, вказана ухвала суду була успішно доставлена до електронних кабінетів обох відповідачів у підсистемі "Електронний суд" 07.02.2026 року.

Проте, у встановлений судом строк вимоги ухвали суду відповідачами виконані не були. Жодних із витребуваних доказів (розрахунків, довідок, карток) суду не надано. При цьому відповідачі не повідомили суд про об`єктивні причини неможливості подання доказів та не заявляли клопотань про продовження процесуального строку на їх подання, проявивши процесуальну бездіяльність.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, а також застосовуючи передбачені законом процесуальні наслідки неподання доказів суб`єктами владних повноважень, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у період дії в Україні правового режиму воєнного стану був призваний за мобілізацією та проходив військову службу в лавах Національної гвардії України.

Відповідно до записів у копії військового квитка серії НОМЕР_4 , яка наявна в матеріалах справи, проходження військової служби позивача відбувалося послідовно у двох військових формуваннях:

У період з 26 березня 2022 року по 17 жовтня 2022 року позивач перебував у списках особового складу та на всіх видах забезпечення (зокрема, грошовому) у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України (відповідач-1). Наказом командира вказаної частини від 17.10.2022 № 239 позивача виключено зі списків у зв`язку з переміщенням до нового місця несення служби.

Починаючи з 18 жовтня 2022 року і до моменту звільнення (15 травня 2024 року), позивач був зарахований до списків особового складу та проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України (відповідач-2).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 15.05.2024 року №143 старшого солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за сімейними обставинами та виключено зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення.

Пунктом 4 Наказу №143 від 15.05.2024 року командуванням Військової частини НОМЕР_2 щодо фінансового забезпечення ОСОБА_1 визначено наступне:

- виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки загальною кількістю 57 календарних днів. З них: за 2022 рік 22 календарні дні, за 2023 рік 5 календарних днів, за 2024 рік 30 календарних днів.

- одноразова матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік не виплачувалась.

- виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби за загальний період з 26 березня 2022 року по 15 травня 2024 року (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460).

Предметом спору у цій справі є незгода позивача з алгоритмом та базовими розрахунковими величинами, які застосовувалися відповідачами під час нарахування йому щомісячного грошового забезпечення протягом усього періоду служби (що призвело до заниження бази для розрахунку вихідної допомоги), а також незгода з діями та бездіяльністю Військової частини НОМЕР_2 при проведенні остаточного розрахунку під час звільнення (невключення додаткової винагороди до розрахунку відпускних та безпідставна відмова у виплаті матеріальної допомоги за 2023 рік).

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, є Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України кваліфікованим особовим складом.

На виконання зазначених норм Закону Кабінет Міністрів України 30 серпня 2017 року прийняв постанову № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі Постанова № 704).

Пунктом 4 Постанови № 704 (у первинній редакції, що діяла на момент її прийняття) імперативно передбачалося, що розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Тобто, первинна норма містила динамічний показник: розмір окладів мав автоматично збільшуватися щороку синхронно з підвищенням прожиткового мінімуму в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Згодом, пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 (далі Постанова № 103) до пункту 4 Постанови № 704 були внесені зміни. Ними розрахункову величину було штучно заморожено встановлено, що розміри окладів визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом виключно на 1 січня 2018 року (1762 гривні).

Однак, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 ці зміни (пункт 6 Постанови № 103) визнано протиправними та скасовано.

Суд наголошує, що наслідком визнання протиправним та скасування пункту 6 Постанови № 103 є відновлення дії пункту 4 Постанови № 704 у тій редакції, яка діяла до внесення протиправних змін. Тобто, починаючи з 29 січня 2020 року (з дня набрання законної сили судовим рішенням), відновила дію первинна редакція пункту 4 Постанови № 704, згідно з якою розрахунковою величиною є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом саме на 1 січня відповідного календарного року.

При цьому суд зауважує, що Законами України Про Державний бюджет України на 2022, 2023 та 2024 роки розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного року було встановлено у розмірах 2481 грн, 2684 грн та 3028 грн відповідно.

Оцінюючи доводи Військової частини НОМЕР_2 , викладені у відзиві, щодо правомірності застосування фіксованої величини 1762 грн після 20 травня 2023 року з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481 Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін... та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 (якою Уряд знову прописав фіксовану суму 1762 грн), суд їх відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з частинами першою-третьою статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України. У разі невідповідності правового акта Конституції України або закону України, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Прожитковий мінімум є базовим державним соціальним стандартом, який щороку затверджується Верховною Радою України виключно у законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

При вирішенні цього спору суд враховує актуальний правовий висновок Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові від 17 лютого 2026 року у справі № 520/5814/24.

У вказаній постанові Верховний Суд відступив від попередньої практики та сформував правовий висновок: положення пункту 4 Постанови № 704 (в редакції Постанови № 481) незаконно замінюють державний соціальний стандарт (прожитковий мінімум поточного року) на сталу величину 1762 грн. Це прямо суперечить нормативно-правовому акту вищої юридичної сили Закону України про Державний бюджет на відповідний рік.

Верховний Суд підкреслив, що з огляду на визначені в статті 7 КАС України засади пріоритетності законів над підзаконними актами, суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів Уряду, які суперечать законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи були вони чинними на момент виникнення спірних відносин. Уряд не наділений повноваженнями шляхом видання постанов штучно занижувати державні соціальні гарантії військовослужбовців, ігноруючи показники, затверджені Парламентом.

Таким чином, у спірних правовідносинах пункт 4 Постанови № 704 підлягає застосуванню виключно у його первинній (законній) редакції із використанням для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного (поточного) року.

При цьому, суд додатково звертає увагу, що встановлене пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини жодним чином не впливає на ці правовідносини. Такою розрахунковою величиною за Постановою № 704 є саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, а не мінімальна заробітна плата.

Окрему увагу суд звертає на процесуальну поведінку суб`єктів владних повноважень у даній справі. З метою встановлення точних сум недоплат та перевірки алгоритму нарахувань, суд ухвалою від 04.02.2026 витребував у Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 деталізовані довідки-розрахунки та особові картки грошового забезпечення позивача (зокрема, шляхом їх отримання з Центрального архівного відділу НГУ).

Незважаючи на належне доставлення ухвали до електронних кабінетів відповідачів, її вимоги не виконані. Відповідачі не надали витребуваних доказів і не повідомили суд про поважні причини неможливості їх подання.

За приписами частини 9 статті 80 КАС України, у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Застосовуючи вказаний механізм процесуального примусу та забезпечення рівності сторін, суд визнає повністю доведеними обставини, на які посилається позивач. А саме: суд констатує як доведений юридичний факт те, що в період служби позивача з 26.03.2022 по 17.10.2022 у ВЧ НОМЕР_1 та з 18.10.2022 по 15.05.2024 у ВЧ НОМЕР_2 обидва відповідачі застосовували для розрахунку його посадового окладу та окладу за військовим званням занижену розрахункову величину 1762 грн (прожитковий мінімум 2018 року), замість належних 2481 грн (у 2022 році), 2684 грн (у 2023 році) та 3028 грн (у 2024 році).

Таке протиправне заниження базових окладів призвело до автоматичного і системного заниження всіх похідних щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок за вислугу років, надбавок за особливості проходження служби, премій тощо), які обчислюються у відсоткових відношеннях від окладу. Більше того, це порушення безпосередньо вплинуло на суттєве заниження розміру одноразової грошової допомоги при звільненні позивача, оскільки її базою розрахунку є місячне грошове забезпечення, яке було штучно зменшено.

З огляду на викладене, дії Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 щодо застосування заниженої розрахункової величини (1762 грн) при нарахуванні грошового забезпечення та допомоги при звільненні є протиправними. Відповідно, позивач має право на здійснення відповідних перерахунків (із застосуванням прожиткового мінімуму на 1 січня відповідного календарного року) та доплату недоотриманих сум за весь період служби.

Суд наголошує, що перерахунок у бік збільшення базових складових (посадового окладу та окладу за військовим званням) об`єктивно та автоматично зумовлює необхідність перерахунку всіх інших виплат, розмір яких обчислюється у відсотковому співвідношенні від них або базою для розрахунку яких є місячне грошове забезпечення. Відтак, перерахунку та відповідній доплаті підлягають усі без винятку похідні щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення. До таких виплат, зокрема, належать: надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, щомісячна премія, допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, індексація грошового забезпечення, грошова компенсація за невикористані дні відпустки, а також одноразова грошова допомога при звільненні. Усі зазначені суми мають бути нараховані виходячи з оновленої бази та виплачені позивачу з урахуванням раніше виплачених коштів.

Щодо визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, у пункті 4 наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 15.05.2024 № 143 (про виключення позивача зі списків особового складу) відповідач-2 письмово зафіксував: Одноразова матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік не виплачувалась.

У наданому до суду відзиві представник Військової частини НОМЕР_2 посилається на те, що така виплата не є обов`язковою, надається за рішенням командира в межах затвердженого фонду грошового забезпечення, а її невиплата зумовлена виключно відсутністю коштів.

Суд відхиляє такі аргументи та визнає їх юридично неспроможними з огляду на таке.

Загальні засади соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей № 2011-XII.

Стаття 9 цього Закону закріплює, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби.

Спеціальним підзаконним актом, який деталізує порядок виплат для військовослужбовців Національної гвардії України, є Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затверджена наказом МВС України від 15.03.2018 № 200 (далі Інструкція № 200).

Відповідно до положень Інструкції №200, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Суд погоджується з тим, що командир військової частини наділений певними дискреційними повноваженнями щодо визначення конкретного розміру цієї допомоги (в межах від 0 до 100% місячного грошового забезпечення), виходячи з наявного фонду та оцінки служби військовослужбовця.

Однак, згідно зі статтею 2 КАС України та сталою судовою практикою, дискреційні повноваження не є абсолютними і не можуть використовуватися для свавільного позбавлення особи її законних прав. Повна відмова у виплаті передбаченої законодавством щорічної соціальної гарантії військовослужбовцю, який виконував свої обов`язки в умовах воєнного стану (без наявності дисциплінарних стягнень чи інших передбачених законом обмежувальних підстав), є проявом свавілля та порушенням принципу пропорційності.

Більше того, посилання відповідача-2 на відсутність коштів чи обмеженість фонду як на підставу для невиплати соціальної допомоги прямо суперечить фундаментальним принципам верховенства права.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб не може виправдовуватися відсутністю коштів. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання соціальних виплат, бере на себе зобов`язання забезпечити їх фінансування.

Ця позиція повністю узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, у своєму рішенні у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) ЄСПЛ сформулював обов`язковий для вітчизняних судів висновок: органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань, встановлених чинним законодавством. Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних нормативно-правових актах, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Суд також зауважує, що право на отримання вказаної матеріальної допомоги виникло у позивача за фактом проходження ним військової служби протягом 2023 року. Те, що командування військової частини з організаційних чи фінансових причин не здійснило цю виплату протягом календарного року, не призводить до анулювання (втрати) позивачем права на неї.

Відповідно до абзацу 1 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (яке субсидіарно застосовується до військовослужбовців НГУ), особа не може бути виключена зі списків особового складу до проведення з нею всіх необхідних розрахунків. Звільнення з військової служби передбачає імперативний обов`язок держави в особі військової частини здійснити повний і остаточний розрахунок, виплативши всі суми, на які військовослужбовець набув право за час служби.

Таким чином, оскільки позивач проходив службу у 2023 році і право на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань ним реалізовано не було виключно через протиправну бездіяльність командування, Військова частина НОМЕР_2 була зобов`язана нарахувати та виплатити ці кошти під час проведення остаточного розрахунку при його звільненні у травні 2024 року.

Враховуючи викладене, бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік є протиправною, а позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити таку допомогу (виходячи з належного, перерахованого розміру місячного грошового забезпечення) підлягає задоволенню.

Щодо протиправності дій Військової частини НОМЕР_2 при обчисленні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом та підтверджується пунктом 4 наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 15.05.2024 року № 143, під час звільнення з військової служби позивачу нараховано та виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки загальною кількістю 57 діб (за 2022, 2023 та 2024 роки).

Позивач стверджує, що при розрахунку його середньоденного грошового забезпечення для виплати вказаної компенсації відповідач-2 протиправно звузив базу нарахування. А саме: до складу сукупного доходу за розрахунковий період (останні 12 місяців перед звільненням) не було включено щомісячну додаткову винагороду у розмірі 30 000 грн (або пропорційно до 100 000 грн), виплата якої на період дії воєнного стану передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану.

Як уже зазначалося вище, з метою перевірки правильності проведених нарахувань суд ухвалою від 04.02.2026 року витребував у Військової частини НОМЕР_2 деталізований розрахунок виплаченої позивачу компенсації за вказані 57 діб відпустки з вимогою окремо зазначити, чи включалася до цього розрахунку додаткова винагорода. Відповідач-2 ухвалу суду проігнорував, витребуваних доказів не надав та доводів позивача жодним чином не спростував.

З огляду на вказану процесуальну поведінку суб`єкта владних повноважень, суд, застосовуючи імперативні положення частини 9 статті 80 КАС України, визнає повністю доведеним той факт, що Військова частина НОМЕР_2 при обчисленні грошової компенсації за невикористані відпустки не включила до розрахунку середнього заробітку ОСОБА_1 суми отриманої ним додаткової винагороди за постановою КМУ № 168.

Надаючи правову оцінку таким діям відповідача-2, суд враховує наступне.

Механізм обчислення середнього заробітку для виплати компенсації за невикористані відпустки регламентовано Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 1 пункту 3 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку (зокрема, виплат одноразового характеру).

Щодо включення винагороди в 30-100 000 гривень до складу грошового забезпечення, з якого провадиться розрахунок грошової компенсації за дні невикористаної основної та додаткової відпустки військовослужбовцю Верховний Суд у Постанові від 20.08.2024 у справі 420/693/23 (адміністративне провадження № К/990/36339/23) констатував, що, делегуючи Кабінету Міністрів України право визначати розміри грошового забезпечення, а Міністерству внутрішніх справ України установлювати порядок його виплати, законодавець установив певну ієрархію щодо визначення переліку складових грошового забезпечення, що враховуються при обчисленні окремих видів одноразових виплат для військовослужбовців Державної прикордонної служби України. Тому саме положення Інструкції № 558 унормували приписи Закону № 2011-ХІІ, установивши пряму норму щодо виключення винагороди із категорії cкладових грошового забезпечення, з суми яких обчислюється розмір допомоги на оздоровлення.

Таким чином, ураховуючи те, що додаткова винагорода, запроваджена постановою КМУ № 168 є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, що виплачувався позивачу, починаючи з травня 2022 року і до дня його звільнення, Верховний Суд дійшов висновку, що указана винагорода входить до складу грошового забезпечення позивача (як розрахункової величини), з якого обчислюється розмір компенсацій як за основну так і невикористану додаткову відпустки.

Суд зазначає, що неврахування відповідачем щомісячної додаткової винагороди при обчисленні середньоденного заробітку позивача призвело до штучного та безпідставного заниження вартості одного дня відпустки у декілька разів. Такі дії суб`єкта владних повноважень нівелюють саму суть гарантії збереження середнього заробітку за час відпустки та грубо порушують право власності позивача на належні йому грошові кошти, гарантоване статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, дії Військової частини НОМЕР_2 щодо невключення до розрахунку середнього заробітку сум додаткової винагороди є протиправними.

З метою ефективного відновлення порушеного майнового права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача-2 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 грошової компенсації за 57 діб невикористаних днів щорічної основної відпустки. При цьому такий перерахунок має бути здійснений не лише з обов`язковим включенням до сукупного доходу додаткової винагороди за постановою КМУ № 168, але й виходячи з належних (перерахованих згідно з цим судовим рішенням) розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, із врахуванням уже виплачених сум.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі Закон № 2050) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі Порядок № 159).

За статтею 1 Закону № 2050 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян та інші (стаття 2 Закону № 2050).

Відповідно до статті 3 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

При вирішенні цієї вимоги суд враховує актуальну правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29 травня 2025 року у справі № 640/12053/21 (адміністративне провадження № К/990/38312/23), яка стосувалася аналогічних правовідносин. У зазначеній постанові Верховний Суд, аналізуючи положення статей 1-3 Закону № 2050, дійшов висновку, що використане у статті 3 формулювання нарахованого, але не виплаченого грошового доходу означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Верховний Суд наголосив, що наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність виплату компенсації втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням.

Зміст і правова природа спірних правовідносин дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Доводи про те, що позовна вимога про стягнення компенсації є передчасною, оскільки основна сума боргу (недоплачене грошове забезпечення) ще не нарахована та не виплачена, є помилковими та суперечать висновкам Верховного Суду. У випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину належних доходів, така особа має право на компенсацію втрати доходів за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Відкладення вирішення питання про стягнення компенсації до моменту фактичного виконання відповідачем рішення суду (тобто до моменту фактичної виплати боргу) змусить позивача повторно звертатися до суду з новим позовом, що є неефективним способом захисту порушеного права та суперечить завданню адміністративного судочинства, визначеному статтею 2 КАС України, щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спору.

Крім того, суд враховує висновок Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20 (на яку є посилання у постанові від 29.05.2025 у справі № 640/12053/21), згідно з яким невиплата компенсації у місяць виплати заборгованості сама по собі свідчить про відмову її виплатити та не потребує окремого досудового звернення з цього приводу.

Також, відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, компенсуються таким особам у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі Порядок № 44), грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що зобов`язання відповідачів здійснити виплату донарахованих сум грошового забезпечення повинно обов`язково супроводжуватися одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, утриманих з цих виплат, відповідно до вимог Порядку № 44.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України імперативно визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи поведінку відповідачів у цій справі (Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 ), суд констатує, що вони не виконали свого процесуального обов`язку щодо доказування правомірності своїх дій та бездіяльності, проігнорували вимоги ухвали суду про витребування доказів, а їхні аргументи (у випадку ВЧ НОМЕР_2 ) є нормативно та фактично неспроможними та такими, що суперечать актуальній практиці Верховного Суду та нормам законів, які мають вищу юридичну силу.

Таким чином, за сукупністю наведених обставин, з урахуванням процесуальних наслідків неподання доказів суб`єктами владних повноважень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є повністю обґрунтованими, документально підтвердженими, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі для належного та ефективного відновлення порушених майнових прав військовослужбовця.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Оскільки позивач, згідно з приписами пункту 1 частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір, звільнений від сплати судового збору як особа, яка звернулася з позовом про стягнення заробітної плати та грошового забезпечення, а доказів понесення інших судових витрат (зокрема, витрат на правову допомогу) матеріали справи не містять, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 2, 6-10, 14, 19, 72-79, 80, 90, 139, 241-246, 250, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 26.03.2022 по 17.10.2022 із застосуванням для визначення розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням заниженої розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (1762 грн).

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням та всіх похідних щомісячних додаткових видів грошового забезпечення) за період з 26.03.2022 по 17.10.2022, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2022 року (2481 грн), з урахуванням раніше виплачених сум та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку № 44.

4. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період служби з 18.10.2022 по 15.05.2024 із застосуванням для визначення розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням заниженої розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (1762 грн).

5. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням та всіх похідних додаткових видів грошового забезпечення) за період з 18.10.2022 по 15.05.2024, застосувавши прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року (на 2022 рік 2481 грн, на 2023 рік 2684 грн, на 2024 рік 3028 грн), з урахуванням раніше виплачених сум та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку № 44.

6. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року.

7. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) одноразової грошової допомоги при звільненні, виходячи з перерахованого розміру місячного грошового забезпечення із застосуванням прожиткового мінімуму станом на 01.01.2024 року (3028 грн), з урахуванням раніше виплачених сум.

8. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік.

9. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік (виходячи з перерахованого розміру грошового забезпечення).

10. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 при нарахуванні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки (57 діб) щодо невключення до розрахунку середнього заробітку сум виплаченої додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168.

11. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) грошової компенсації за 57 діб невикористаних днів щорічної основної відпустки, включивши до розрахунку середнього грошового забезпечення суми виплаченої додаткової винагороди (передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168) та виходячи з перерахованих розмірів посадових окладів, з урахуванням раніше виплачених сум.

12. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) та Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати № 2050-ІІІ на суми заборгованості за весь час затримки виплати належних сум по день їх фактичного розрахунку.

13. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням положень статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 13 березня 2026 року.

Суддя Коморний О.І.