Справа № 380/781/25
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2026-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 березня 2026 року

м. Київ

справа №380/781/25

адміністративне провадження № К/990/5764/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Васильєвої І.А.,

суддів: Ханової Р.Ф., Юрченко В.П.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2025, додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.09.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2025 у справі №380/781/25 за первісним позовом Головного управління ДПС у Львівській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішень,

УСТАНОВИВ:

Головне управління ДПС у Львівській області звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з ОСОБА_1 податковий борг до бюджету в розмірі 429.150,81 грн.

ОСОБА_1 подано зустрічну позовну заяву до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 20.05.2024 №22145/13-01-24-11, яким донараховано єдиний податок з фізичних осіб на суму 394.329,30 грн (основний платіж), штрафні санкції 39.432,93 грн; визнання протиправним та скасування рішення про виключення з реєстру платника єдиного податку від 20.05.2024 №14512/6/13-01-24-11; визнання протиправним та скасування податкового боргу в розмірі 429.150,81 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішень задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 20.05.2024 №22145/13-01-24-11. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у Львівській області про виключення ОСОБА_1 з реєстру платника єдиного податку від 20.05.2024 №14512/6/13-01-24-11. Відмовлено у задоволенні позовних вимог Головного управління ДПС у Львівській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу. Справа розглядалася в порядку загального позовного провадження.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2025 апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 у справі №380/781/25 в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ДПС у Львівській області про виключення ОСОБА_1 з реєстру платника єдиного податку від 20.05.2024 №14512/6/13-01-24-11 скасовано та прийнято постанову, якою у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 в цій частині відмовлено. В частині задоволення зустрічного позову щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 20.05.2024 №22145/13-01-24-11 змінено в частині мотивів задоволення. В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 у справі №380/781/25 залишено без змін.

Додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.09.2025, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2025, заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн задоволено частково. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС України у Львівській області (79026, м. Львів, вул. Стрийська, буд. 35; ЄДРПОУ ВП 43968090) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу у сумі 2000 (дві тисячі) грн. В іншій частині вимог заяви відмовлено.

До Верховного Суду 09.02.2026 надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2025, додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.09.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2025 у справі №380/781/25.

Ухвалою Верховного Суду від 16.02.2026 касаційну скаргу залишено без руху, встановлено скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом подання обґрунтованого клопотання про поновлення пропущеного строку касаційного оскарження, належного викладення підстав касаційного оскарження.

На виконання вимог вказаної ухвали контролюючим органом надіслано уточнену касаційну скаргу, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Скаржником вказано підставами касаційного оскарження пункти 1 та 4 частини 4 статті 328 КАС України, зазначено, що суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували положення підпункту 9 прим. 1.4.3 підрозділу 8 розділу XX ПК України, не врахували, що фактичне отримання доходу відбулося лише у період перебування позивача на третій групі зі ставкою 5%, дійшли помилкового висновку про відсутність перевищення граничного обсягу доходу у 2023 році, про відсутність перевищення граничного обсягу доходу та фактично проігнорували спеціальну норму підпункту 9 прим. 1.4.3 підрозділу 8 розділу XX ПК України, яка прямо передбачає пропорційний розрахунок граничного обсягу доходу у 2023 році. Крім того, судами не враховано, що: платник у період перебування на другій групі єдиного податку (серпень-вересень 2023 року) доходу не отримував; фактичне перевищення ліміту відбулося виключно у період перебування на третій групі зі ставкою 5%, а отже саме до цього періоду мають застосовуватися правила пункту 291.4 статті 291 ПК України з урахуванням підпункту 9 прим. 1.4.3 підрозділу 8 розділу XX ПК України. На думку скаржника, за таких обставин рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню як такі, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням принципу повного і всебічного з`ясування обставин справи, а позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 - відмові у задоволенні.

На думку скаржника, камеральна перевірка була належною та достатньою формою податкового контролю, суто формальні порушення не впливають на дійсність оспорюваних рішень.

При цьому скаржником вчинено посилання на постанови Верховного Суду від 23.04.2020 у справі №813/1790/18, від 22.05.2020 у справі №825/2328/16, від 29.11.2021 у справі №280/1367/20, Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №816/228/17.

Податковим органом зауважено, що суд апеляційної інстанції не розмежував період та суми отримання доходів ФОП, не дослідив податкову звітність з податку на доходи ФОП, проігнорував послідовність оцінки доказів, використав критерій недостатності там, де він методологічно непридатний, оцінив доказ лише вибірково, у вигідному для позивача аспекті, проігнорувавши його фіскальний зміст та економічну індикацію контролю над вигодою, не надав мотивованого пояснення, чому ключові докази, подані ДПС, не підтверджують юридично значимі обставини справи у їх сукупності, що й утворює пряму суперечність приписам статті 242 КАС, яка вимагає повної оцінки аргументів та фактів, встановлених доказами.

Верховний Суд зауважує, що скаржником не доведено подібність правовідносин у справах, не взято до уваги, що судові рішення суду касаційної інстанції ґрунтуються на конкретних фактичних обставинах справи, які залежать від їх повноти, характеру, об`єктивності, юридичного значення. Посилання на постанови Верховного Суду у скарзі зроблено без аналізу та врахування обставин справ, за яких суд касаційної інстанції зробив відповідні висновки. Також скаржником не наведено взаємозв`язку між зазначеними нормами права та висновками Верховного Суду, відтак не обґрунтовано, в чому саме полягало неправильне застосування норм матеріального права судами попередніх інстанції.

Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до викладення фактичних обставин справи, цитування норм податкового законодавства, висловлення незгоди з наданою судом апеляційної інстанції правовою оцінкою наявних у матеріалах цієї справи доказів у сукупності зі встановленими у справі обставинами, переоцінки доказів, що не є належним викладенням підстав касаційного оскарження.

Разом з тим, як встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень, Восьмим апеляційним адміністративним судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22.09.2020 у справі №520/8836/18, від 26.02.2019 у справі №805/1396/17-а, від 05.02.2019 у справі №805/206/17-а, від 24.01.2019 у справі №813/1346/18, від 05.06.2018 у справі №813/4266/17, від 18.03.2025 у справі №160/21398/24, від 13.06.2023 у справі №560/8064/22, від 14.01.2021 у справі №804/388/16, що рішення, які прийняті за наслідками незаконно проведеної перевірки, не можуть вважатись правомірними та підлягають скасуванню. Законодавець наділив податковий орган правом приймати рішення донарахування зобов`язань з єдиного податку, як наслідок прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку, шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку виключно за наслідками проведення документальної перевірки платника податку. Проте відповідачем не надано жодних доказів проведення такої перевірки позивача. Відтак оскаржуване податкове повідомлення рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 20.05.2024 №22145/13-01-24-11 як вимога зустрічна щодо заявленого позивачем позову про стягнення на підставі такого податкового повідомлення рішення податкового боргу, є протиправним за результатами такої перевірки, проте виключно з мотивів виходу за межі компетенції проведення камеральної перевірки, що має наслідком його скасування.

Скаржником вчинено загальне посилання на частину 2 статті 353 КАС України, однак не вказано відповідні пункти, зазначено, що суд не дослідив зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження доказів, або інше клопотання учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Слід зауважити, що при цьому контролюючим органом не вказано, яке клопотання щодо доказів було відхилено судом апеляційної інстанцій.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Щодо оскарження додаткового рішення Головним управлінням ДПС у Львівській області вказано підставою касаційного оскарження пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України, зазначено про неправильне застосування судом апеляційної інстанції статей 132, 134, 139 КАС України, вчинено посилання на постанову Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №200/14113/18-а, додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, та постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, зауважено, що розмір витрат на надання правової допомоги на даний момент є недоцільним та не є справедливим і співмірним, саме в зазначеному розмірі.

Як встановлено з Єдиного державного реєстр судових рішень, судами попередніх інстанцій враховано правові висновки постанові, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, постановах Верховного Суду від 23.01.20220 у справі №300/941/19, від 31.03.20220 у справі №726/549/19, від 22.12.2018 у справі №826/856/18, зроблено висновок, що сума витрат на надання правничої допомоги 20000,00 грн являється неспівмірною із складністю цієї справи, обсягом виконаних робіт (наданих послуг), не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, відтак до стягнення підлягає сума 2000,00 грн.

Скаржником не спростовано такі висновки судів, не наведено підстав щодо помилковості врахування такої правової позиції Верховного Суду, або необхідності відступу від такої практики Верховного Суду.

Верховний Суд зазначає, що у касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина 3 статті 334 КАС України).

Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку. Повторно подана касаційна скарга є подібною до попередньої та не усуває встановлених недоліків.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження, а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частини 1, 3 статті 341 КАС України).

В обґрунтування клопотання про поновлення строку касаційного оскарження податковим органом вказано про конституційне право на касаційне оскарження судових рішень, вчасне звернення з первинною касаційною скаргою, право повторного звернення з касаційною скаргою, повторне подання касаційної скарги без зволікань, вчинено посилання на практику Верховного Суду щодо поновлення процесуальних строкуів.

Розглянувши дане клопотання, Верховний Суд дійшов висновку, що воно є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини 1 статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Частиною 2 статті 329 КАС України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Відповідно до частини 3 статті 329 КАС України строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною 5 статті 333 цього Кодексу.

Касаційну скаргу подано вдруге, попередню касаційну скаргу повернуто ухвалою Верховного Суду від 20.01.2026.

Верховний Суд зазначає, що право на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення не є абсолютним. Вчасна первинна подача касаційної скарги не означає, що після її повернення повторне звернення до суду можливе у будь-який довільний строк, без дотримання часових рамок, встановлених процесуальним законом, оскільки у такому разі порушуватиметься принцип юридичної визначеності. Повернення касаційної скарги не зупиняє та не перериває строк на касаційне оскарження і не дає права скаржнику у будь-який необмежений час після сплину строку касаційного оскарження реалізовувати право на оскарження судового рішення повторно.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, щодо форми і змісту касаційної скарги. Частиною 1 статті 45 КАС України регламентовано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Колегія суддів, не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, вважає, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини 8 статті 169 КАС України, відповідно до якої скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.

Водночас приведення касаційної скарги у відповідність з вимогами КАС України, в тому числі щодо належного викладення підстав для касаційного оскарження судових рішень, є процесуальним обов`язком сторони, яка не погоджується з судовими рішеннями, і для його виконання процесуальний закон встановлює достатній строк - тридцять днів з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення (з дня отримання копії судового рішення).

Разом з цим, Верховний Суд зауважує, що підставою для повернення попередньої касаційної скарги стало недотримання скаржником вимог статей 328, 330 КАС України щодо належного викладення підстав касаційного оскарження, тобто, саме проявлений контролюючим органом підхід до оформлення касаційної скарги став причиною для її повернення.

Уточнена касаційна скарга є подібною до попередньої та не усуває раніше встановлених недоліків.

Разом з тим, у скаржника було достатньо часу для приведення своєї касаційної скарги у відповідність із вимогами КАС України, проте, звертаючись повторно до суду з касаційною скаргою, скаржник не усунув недоліків, які стали підставою для повернення попередньої касаційної скарги.

Слід зауважити, що приведення касаційної скарги у відповідність з вимогами КАС України в частині належного викладення підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, є процесуальним обов`язком сторони, яка не погоджується з судовими рішеннями.

Недотримання особою вимог процесуальних норм щодо форми та змісту касаційної скарги за загальним правилом не є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження. Це правило ще в більшій мірі стосується суб`єкта владних повноважень, щодо якого презюмується, що в його розпорядженні є достатньо засобів, зокрема організаційного характеру, для виконання покладених завдань.

Невиконання відповідачем вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналіз положень статей 5, 13, 328, 329 КАС України дозволяє дійти висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку, яке повинно бути реалізовано у встановлений вказаним кодексом строк.

Підстави пропуску строку касаційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з дійсно непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк подання касаційної скарги.

Відповідач, що діє від імені держави, як суб`єкт владних повноважень, не може та не повинен намагатись отримати вигоду від організаційних складнощів, які склались у нього на поточний день, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і щодо вчасного подання касаційної скарги. Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Відповідач, що діє від імені держави, як суб`єкт владних повноважень, не може та не повинен намагатись отримати вигоду від організаційних складнощів, які склались у нього на поточний день, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і щодо вчасного подання касаційної скарги. Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в касаційному порядку у строк встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку касаційного оскарження з поважних причин.

З урахуванням вищевикладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржником не обґрунтовано належними доводами зволікання з повторним поданням касаційної скарги, не наведено поважних підстав для поновлення пропущеного строку касаційного оскарження.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.

Відповідно до вищенаведеного, керуючись статтями 328, 329, 330, 332, 333, 355, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску строку касаційного оскарження та відмовити у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Львівській області про поновлення строку касаційного оскарження рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2025, додаткового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.09.2025 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2025 у справі №380/781/25.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2025, додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.09.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2025 у справі №380/781/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіІ.А. Васильєва Р.Ф. Ханова В.П. Юрченко