Справа № 990/233/23
Суддя: Банасько Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2026-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
судді Великої Палати Верховного Суду Банаська О. О., Воробйової І. А., Губської О. А., Короля В. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 лютого 2026 року у справі № 990/233/23 (провадження № 11-416заі25)
ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
1. У цій справі позовні вимоги до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП, Рада) обґрунтованіобмеженням винагороди позивачки, яка у спірний період була членом ВРП та водночас мала статус діючої судді.
2. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки вважав, що виплата позивачці у спірний період винагороди члена ВРП здійснювалось на виконання вимог Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 294-IX) в редакції Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 553-ІХ), які були обов`язковими до виконання.
3. Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком суду першої інстанції щодо відсутності у ВРП правових підстав для нарахування у спірний період винагороди позивачці без урахування вимог чинних на той момент приписів Закону № 294-IX в редакції Закону № 553-ІХ, зазначивши також про відмінність повноважень судді, правової природи суддівської винагороди, визначених Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ) та повноважень члена ВРП, правової природи винагороди члена ВРП, визначених Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).
4. Не погоджуємось із висновками Великої Палати Верховного Суду щодо правомірності виплати позивачці в період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП з урахуванням вимог положень частин першої і третьої статті 29 Закону № 294-IX в редакції Закону № 553-ІХ.
5. На нашу думку, Велика Палата Верховного Суду мала врахувати, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 21 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VІІІ, які, попри те, що в часі цей Закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ), а відтак скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст вимог та підстав позову, додаткових пояснень
6. У вересні 2023 року ОСОБА_1 (далі - також позивачка)звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВРП, у якому просила:
- визнати протиправними дії ВРП щодо обмеження нарахування та виплати їй винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року із застосуванням статті 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ;
- стягнути з ВРП на користь позивачки суму недоотриманої винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року у розмірі 559 019,79 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.
7. Позивачка - діюча суддя, відряджена до ВРП, оскаржує обмеження її винагороди члена ВРП у розмірі 559 019,79 грн за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року, застосоване на підставі частин першої та третьої статті 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ, посилаючись на порушення гарантій суддівської незалежності, визначених статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VІІІ.
8. В аспекті спірних правовідносин позивачка підкреслила, що Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі
№ 1-14/2020(230/20) положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
10. Оскільки ВРП є головним розпорядником бюджетних коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності, у тому числі і виплати винагороди членів ВРП, позивачка вважала, що належним та ефективним способом захисту її порушених прав є прийняття судом рішення про стягнення заявленої суми недоотриманих коштів саме з ВРП.
Короткий зміст відзиву ВРП
11. ВРП позов не визнала. Подала відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні заявлених у ньому вимог. Зазначила, що ВРП здійснювала виплати позивачці відповідно до вимог частини першої статті 29 Закону № 294-ІХ, за якою, зокрема, членам ВРП встановлювалися обмеження у розмірі виплат. Запевняла, що відповідач не мав правових підстав для нарахування позивачці винагороди члена ВРП у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року без урахування вимог чинних на той час правил частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX.
12. Відповідач також вважає безпідставними посилання позивачки на Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, оскільки воно має пряму (перспективну) дію в часі та не змінює законодавче регулювання правовідносин, що мали місце до його ухвалення. З 28 серпня 2020 року позивачці була відновлена виплата винагороди у повному обсязі.
13. Посилаючись на приписи статті 23 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) відповідач також зазначив, що кошти, які не були використані у зв`язку з виконанням приписів статті 29 Закону № 294-ІХ у редакції Закону № 553-ІХ, наприкінці 2020 року повернені до Державного бюджету України. Тобто кошти, щодо яких виник спір, не нараховувалися, не обліковувалися у ВРП як заборгованість перед позивачкою, тому не підлягали виплаті їй при звільненні.
14. Згодом ВРП подала до суду першої інстанції додаткові пояснення, в яких просила взяти до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23, спір у якій виник з правовідносин, аналогічних тим, які розглядаються в цій справі.
Короткий зміст пояснень у відповідь на відзив
15. У відповідь на відзив ВРП позивачка подала додаткові пояснення, в яких стверджує, про відмінність цієї справи від правовідносин у справі № 990/235/23, судове рішення у якій ВРП просить взяти до уваги. Так, у справі № 990/235/23, на відміну від розглядуваної справи, позов подала особа, яка у період виконання повноважень члена ВРП (зокрема, з 18 квітня по 27 серпня 2020 року) не мала статусу діючого (чинного) судді. Натомість ОСОБА_1 у спірний період була діючою суддею, відрядженою до ВРП. Відтак відмінності у юридичному статусі позивачів (її та позивачки у справі № 990/235/23) зумовлюють різне правозастосування, адже на чинну суддю поширюються гарантії суддівської незалежності, визначені Основним Законом України.
16. Посилаючись на приписи статті 54 Закону № 1402-VIII та статті 21 Закону
№ 1798-VIII ОСОБА_1 констатувала, що оскільки вона була відряджена до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП (з 08 січня 2019 року) як чинна суддя Донецького апеляційного суду, то за нею як суддею зберігаються гарантії матеріального забезпечення, визначені законодавством для суддів.
17. Окремо ОСОБА_1 звернула увагу, що її позиція ґрунтується не на Рішенні Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020 (230/20), як то помилково трактує ВРП, а на твердженнях про неправомірність обмеження суддівської винагороди законом - іншим ніж внесення змін до профільного Закону № 1402-VІІІ.
Обставини справи
18.Постановою Верховної Ради України від 04 березня 1998 року № 161/98-ВР «Про обрання суддів» ОСОБА_1 обрана безстроково суддею Донецького обласного суду. Відповідно до Указу Президента України від 20 серпня 2001 року № 642/2001 - Апеляційного суду Донецької області.
19.Указом Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 «Про переведення суддів» суддя Апеляційного суду Донецької області ОСОБА_1 серед інших переведена на роботу на посаді судді Донецького апеляційного суду.
20.Відповідно до рішення XVI позачергового з`їзду суддів ОСОБА_1 з 20 грудня 2018 року обрана членом ВРП строком на чотири роки.
21.Наказом Голови ВРП від 08 січня 2019 року № 4-к ОСОБА_1 зарахована до штату ВРП на посаду члена ВРП з 08 січня 2019 року.
22. 12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на всій території України установлений карантин.
23.18 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 553-IX, яким Закон № 294-IX доповнено статтею 29 такого змісту: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. […] Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також під час нарахування заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам ВРП, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, установлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».
24. У період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року на підставі Закону № 553-ІХ розмір винагороди позивачки як члена ВРП був обмежений десятьма мінімальними заробітними платами станом на 01 січня 2020 року (виплату винагороди у повному обсязі відновлено з 28 серпня 2020 року).
25.Конституційний Суд України 28 серпня 2020 року ухвалив Рішення № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20), яким положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
26.Згідно з довідкою ВРП від 29 жовтня 2021 року № 62 розмір виплаченої позивачці у 2020 році винагороди члена ВРП із застосуванням обмежень, визначених статтею 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ, склав 2 001 596,92 грн. Розмір винагороди, розрахований без застосування обмежень, визначених статтею 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ, що мав бути виплачений за 2020 рік, - 2 560 616,71 грн. Отож загальний розмір недоплати за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року склав 559 019,79 грн.
27. 23 грудня 2021 року (до звільнення з посади члена ВРП) ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про виплату їй винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року. У відповідь на це звернення ВРП листом від 19 січня 2022 року № 356/0/9-22 повідомила ОСОБА_1 про неможливість виплатити винагороду члена ВРП в іншому розмірі, ніж та, що вже виплачена, ураховуючи положення статті 29 Закону № 294-ІХ у редакції Закону № 553-ІХ.
28. 22 лютого 2022 року член ВРП ОСОБА_1 звернулася до ВРП із заявою про звільнення із займаної посади на підставі пункту 2 частини першої статті 24 Закону № 1798-VIII. У заяві зазначила також строк, у який вона просить звільнити її з посади члена ВРП, - з 23 лютого 2022 року.
29. На підставі цієї заяви ВРП ухвалила рішення від 22 лютого 2022 року
№ 163/0/15-22, яким звільнила ОСОБА_1 з посади члена ВРП за власним бажанням 23 лютого 2022 року.
30.Згідно з наказом в. о. Голови ВРП від 23 лютого 2022 року № 89-к «Про відрахування зі штату Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 » з позивачкою провели остаточний фінансовий розрахунок.
31. З пояснень представника відповідача суд першої інстанції установив, що довідку позивачці не надсилали з огляду на введення 24 лютого 2022 року Указом Президента України воєнного стану в Україні. У зв`язку з цим, з метою збереження життя та здоров`я, частина працівників ВРП була відправлена на дистанційну роботу. З 01 березня 2022 року було оголошено простій для працівників секретаріату ВРП на підставі наказу ВРП від 01 березня 2022 року № 91-к «Про оголошення простою для працівників ВРП» (простій було припинено 03 жовтня 2022 року).
32.Позивачка, вважаючи протиправним обмеження розміру її винагороди за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року, звернулася до суду з цим позовом.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
33. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 14 жовтня 2025 року відмовив у задоволенні позову.
34. Суд першої інстанції, з посиланням на практику Великої Палати Верховного Суду, дійшов висновку, що ВРП, виплачуючи позивачці у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року винагороду члена ВРП у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, діяла на виконання вимог Закону № 294-IX (зі змінами), які були обов`язковими до виконання.
Подання апеляційної скарги
35. Позивачка не погодилася із цим рішенням суду та звернулася до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та постановити нове - про задоволення позову.
36. В апеляційний скарзі позивачка доводить, що з огляду на приписи статті 21 Закону № 1798-VIII, статті 54 Закону № 1402-VIII за нею як діючою суддею зберігаються гарантії матеріального забезпечення, визначені законодавством для суддів. Отримання суддями суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом № 1402-VIII, та членами ВРП у розмірі, установленому Законом № 1798-VIII, є однією з гарантій їх незалежності.
37. Відповідно до частини другої статті 21 Закону № 1798-VIII розмір винагороди члена ВРП встановлюється в розмірі посадового окладу судді Верховного Суду. Згідно із частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII посадовий оклад є складовою суддівської винагороди. Частиною першою статті 135 цього Закону визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
38. Правила статті 135 Закону № 1402-VIII запроваджені на реалізацію приписів частини другої статті 130 Конституції України, відповідно до яких розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Отже, розмір винагороди члена ВРП встановлюється статтею 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VIII. Жодних змін до законів № 1798-VIII та № 1402-VIII у частинах, які регламентують розмір винагороди члена ВРП та суддівської винагороди, у період з квітня до серпня 2020 року не вносилося.
39. Отже, за твердженнями позивачки, виплата винагороди члена ВРП у розмірі меншому, ніж це передбачено статтею 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VІІІ, нівелює суть правової визначеності і передбачуваності конституційних принципів незалежності судових органів.
40. Будучи відрядженою до ВРП з посади судді, ОСОБА_1 мала легітимні очікування, що на неї поширюватимуться гарантії матеріального забезпечення, визначені законодавством для суддів, як це прямо визначено частиною п`ятою статті 54 Закону № 1402-VIII. Проте відповідач обмежив виплату винагороди члена ВРП десятьма прожитковими мінімумами, чим фактично порушив її права, гарантовані частиною п`ятою статті 54 Закону № 1402-VIII.
41. Крім того, позивачка вважає, що дії відповідача щодо відмови їй у проведенні відповідних виплат, передбачених законом, мають дискримінаційний характер.
42. Позивачка також не погоджується з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23, оскільки обставини цієї справи не є релевантними справі, що розглядається, оскільки позивачки в указаних справах мали різний правовий статус (у справі № 990/235/23 позивачка була суддею у відставці, натомість ОСОБА_1 була відряджена до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП як діюча суддя). Відмінності у правовому статусі позивачок зумовлюють різне правозастосування, оскільки на ОСОБА_1 як на діючу суддю (на відміну від членів ВРП, які не є суддями) поширюються гарантії суддівської незалежності, встановлені Конституцією України та законами № 1402-VIII і № 1798-VIII.
Позиція інших учасників справи
43. ВРП подала відзив на апеляційну скаргу позивачки, у якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 жовтня 2025 року - без змін.
44. За доводами відповідача, у нього не було правових підстав нараховувати позивачці винагороду без урахування обмежень, чинних у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року. З дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення
№ 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року ВРП відновила виплату позивачці винагороди у повному обсязі.
45. Відповідач звернув увагу, що відповідно до Закону № 1798-VIII член ВРП отримує винагороду члена ВРП, а не суддівську винагороду у розумінні положень Закону № 1402-VIII. Стаття 21 Закону № 1798-VIII визначає лише встановлення розміру винагороди, яку ВРП має виплачувати посадовій особі ВРП (члену ВРП). Тому не можна стверджувати про тотожність таких понять, як «винагорода члена ВРП» (є однією з гарантій члена ВРП відповідно до Закону № 1798-VIII) та «суддівська винагорода» (є однією з гарантії незалежності суддів відповідно до Закону
№ 1402-VIII та статті 130 Конституції України).
46. До того ж відповідач наголошує, що оскаржуване судове рішення у цій справі відповідає раніше сформованій судовій практиці Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 травня 2025 року у справі № 990/234/23 і підстав для відступу від такої правової позиції немає.
47. З огляду на викладене вище ВРП діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому підстав для визнання протиправними дій ВРП щодо обмеження нарахування та виплати позивачці винагороди члена ВРП у період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року немає.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИСНОВКІВ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
48. Постановою Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 жовтня 2025 року у справі № 990/233/23 залишено без змін.
49. Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками суду першої інстанції, що відповідач, здійснюючи виплату позивачці винагороди члена ВРП в період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження, діяв у спосіб та в межах, установлених Конституцією України та Законом № 1798-VIII.
50. Велика Палата Верховного Суду зі змісту Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 встановила відсутність положень, які б дозволили стверджувати про його поширення на правовідносини, які тривали в період дії статті 29 Закону
№ 294-IX, тобто це Рішення має пряму (перспективну) дію в часі, а тому дійшла висновку, що положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами втратили чинність визнані неконституційними саме з дня ухвалення зазначеного рішення Конституційним Судом України.
51. Відтак, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у ВРП не було правових підстав для нарахування ОСОБА_1 винагороди члена ВРП у період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року без урахування вимог чинних на той час правил частин першої і третьої статті 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-IX.
52. Щодо доводів позивачки про пріоритетне застосування щодо неї приписів Закону № 1402-VІІI в аспекті гарантій її діяльності як чинної («діючої») судді Велика Палата Верховного Суду зокрема зазначила, що нормативна пов`язаність винагороди члена ВРП з розміром матеріального забезпечення судді Верховного Суду (частина друга статті 21 Закону № 1798-VIII) не змінює правового статусу ВРП, а з тим і гарантій діяльності її членів, які на своїй посаді наділені іншими повноваженнями, що спрямовані на забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції України і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів (присяга члена ВРП, частина перша статті 21 Закону № 1798-VIII).
53. Так Велика Палата Верховного Суду виснувала, що на спірні правовідносини не поширюються правила частини п`ятої статті 54 Закону № 1402-VIII, згідно з якими за суддями, які відряджаються для роботи, зокрема у ВРП, зберігаються гарантії матеріального, соціального та побутового забезпечення, визначені законодавством для суддів.
54. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що повноваження судді визначені Законом № 1402-VІІI, а повноваження члена ВРП, якими він наділений відповідно до Закону № 1798-VIII, визначені саме цим Законом. Ці повноваження є відмінними. Так само відрізняються за своєю правною природою суддівська винагорода та винагорода члена ВРП. Установлений у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду розмір винагороди члена ВРП є однією з гарантій його діяльності, закріплених у статті 21 Закону № 1798-VIII.
Підстави висловлення та обґрунтування окремої думки
55. Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
56. Вважаємо, що висновок Великої Палати Верховного Суду щодо правомірності виплат позивачці винагороди члена ВРП в період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-IX в редакції Закону № 553-ІХ, є помилковим з таких міркувань.
57. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
58. Згідно зі статтею 131 Конституції України в Україні діє ВРП.
59. Преамбулою Закону № 1798-VIII встановлено, що цей Закон визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.
60. Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
61. ВРП є юридичною особою, видатки на її утримання визначаються окремим рядком у Державному бюджеті України.
62. Згідно з пунктом 16 статті 3 Закону № 1798-VІІІ ВРП здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності; бере участь у визначенні видатків Державного бюджету України на утримання судів, органів та установ системи правосуддя відповідно до БК України.
63. Пунктом 7 частини п`ятої статті 22 БК України визначено, що головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами в межах установлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів.
64. У статті 21 Закону № 1798-VІІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) указано, що розмір винагороди члена ВРП встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду.
65. Виплата винагороди членам ВРП провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України.
66. Закон про Державний бюджет України - закон, який затверджує Державний бюджет України та містить положення щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду (пункт 24 частини першої статті 2 БК України).
67. 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 553-ІХ, яким були внесені зміни до Закону № 294-IX. Частиною першою статті 29 Закону № 294-IX(зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) було встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, у якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
68. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам ВРП, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).
69. Предметом спору в цій справі визначено протиправність дій ВРП під час здійснення у спірний період виплати позивачці винагороди члена ВРП, яка є діючою суддею, у розмірі, установленому Законом № 553-ІХ (10 розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на 01 січня 2020 року).
70. ВРП як колегіальний, незалежний конституційний орган державної влади та суддівського врядування покликана забезпечувати стале функціонування та розвиток системи правосуддя з урахуванням кращих міжнародних стандартів та практик.
71. ВРП є незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який покликаний забезпечувати незалежність судової влади. Ураховуючи такий особливий статус ВРП, законодавець установив відповідні гарантії її діяльності на рівні гарантій незалежності суддів.
72. Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (законом) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.
73. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено в низці рішень Конституційного Суду України, зокрема в рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, у яких Конституційний Суд України неодноразово вказував, що: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; установлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
74. Установлення зазначених гарантій на членів ВРП зумовлено конституційним статусом ВРП як колегіального, незалежного конституційного органу державної влади та суддівського врядування, якому статтею 131 Конституції України надані повноваження щодо: внесення подання про призначення судді на посаду; ухвалення рішень стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; розгляду скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалення рішень про звільнення судді з посади; надання згоди на затримання судді чи утримання його під вартою; ухвалення рішень про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів; ухвалення рішень про переведення судді з одного суду до іншого; а також як органу, який відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII діє для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
75. Зазначене також узгоджується з Висновком № 10 (2007) Консультативної ради європейських суддів (далі - КРЄС) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо судової ради на службі суспільства, відповідно до якого метою судової ради (ВРП або іншого еквівалентного незалежного органу) є гарантування як незалежності судової системи, так і незалежності окремих суддів. Судова рада наділена повноваженнями захищати незалежність суддів як необхідного елементу держави, що керується верховенством права, і таким чином дотримується принципу поділу влади. Судова рада повинна самостійно управляти своїм бюджетом та фінансуватися в обсязі, що дозволяє оптимальне та незалежне функціонування. Члени ради (судді і не судді) повинні мати гарантії незалежності та безсторонності.
76. У Висновку від 05 листопада 2021 року № 24 «Еволюція рад правосуддя та їх роль в незалежності та неупередженості судових систем» КРЄС наголошує, що правова основа судової ради та її основні елементи повинні бути закріплені в Конституції як безпечна правова основа для її обов`язків, незалежності та легітимності. Вони повинні включати склад і функції ради та гарантії перебування на посаді її членів, разом із гарантією її незалежності від законодавчої та виконавчої влади.
77. Як уже зазначалося, стаття 21 Закону № 1798-VIII, серед іншого, визначає розмір винагороди члена ВРП на рівні посадового окладу судді Верховного Суду, установленого Законом № 1402-VIII.
78. 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 553-ІХ.
79. Відповідно до внесених цим Законом змін Закон № 294-IX був доповнений статтею 29, яка встановлювала початок часу, період, причини (умови), коло осіб та види грошових виплат, на які поширювалося обмеження, а також розмір, до якого зменшуються виплати, конкретне вираження яких наводилося в цій постанові вище.
80. 28 серпня 2020 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення № 10-р/2020, яким визнав, зокрема, такими, що не відповідають Конституції України, положення частин першої та третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами.
81. Після визнання неконституційними положень частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами (Рішення Конституційного Суду Українивід 28 серпня 2020 року № 10-р/2020) ВРП продовжила нараховувати позивачці винагороду члена ВРП у попередньому, передбаченому Законом № 1798-VІІІ, розмірі.
82. Отже, питання, яке слід вирішити під час розгляду цієї справи, - це порядок застосування положень статті 21 Закону № 1798-VІІІ при визначенні розміру та виплаті винагороди члену ВРП у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року.
83. Відповідно до обставин цієї справи, позивачка була відряджена до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП з 08 січня 2019 року як діюча суддя Донецького апеляційного суду. Тобто у спірний період ОСОБА_1 була членом ВРП та водночас мала статус діючої судді.
84. З урахуванням зазначеного, а також положень статті 21 Закону
№ 1798-VIII, статті 54 Закону № 1402-VIII вважаємо, що за позивачкою зберігаються гарантії матеріального забезпечення, визначені законодавством для суддів.
85. Отже отримання суддями суддівської винагороди в розмірі, установленому Законом № 1402-VІІІ, та членами ВРП у розмірі, установленому Законом № 1798-VІІІ, як зазначалось, є однією з гарантій їх незалежності.
86. Частиною другою статті 21 Закону № 1798-VІІІ передбачено, що розмір винагороди члена ВРП встановлюється в розмірі посадового окладу судді Верховного Суду.
87. Так, за змістом частини другої статті 135 Закону № 1402-VIII посадовий оклад є складовою суддівської винагороди. Частиною першою статті 135 цього Закону встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
88. Наведені положення статті 135 Закону № 1402-VIII прийняті на реалізацію положення частини другої статті 130 Конституції України, відповідно до якого розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Отже, розмір винагороди члена ВРП встановлюється статтею 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VIII. Оскільки зміни до законів
№ 1798-VIII та № 1402-VIII у частинах, які регламентують розмір винагороди члена ВРП та суддівської винагороди у період з квітня по серпень 2020 року, не вносилися, то законних підстав для обмеження виплати такої винагороди (десятьма прожитковими мінімумами) не було.
89. Крім того, положеннями частини п`ятої статті 54 Закону № 1402-VIII встановлено, що у разі призначення судді членом ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України він відряджається для роботи в цих органах на постійній основі. За членами цих органів - суддями зберігаються гарантії матеріального, соціального та побутового забезпечення, визначені законодавством для суддів.
90. З огляду на зазначене, а також враховуючи правове регулювання спірних правовідносин слід зазначити, що Законом № 553-ІХ не вносилися зміни ні до Закону № 1798-VІІІ (стосовно розміру винагороди члена ВРП), ні до Закону
№ 1402-VIII (щодо розміру суддівської винагороди). Отже, Закон № 553-ІХ не може встановлювати розмір винагороди члена ВРП.
91. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру винагороди члена ВРП), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1798-VІІІ, оскільки саме цим Законом врегульовано розмір винагороди членів ВРП як гарантія їх незалежності.
92. На наше переконання, для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VIII, які, попри те, що в часі цей Закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ).
93. Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону № 1798-VIII та Закону № 1402-VIII, зокрема їх статей 21 та 135 відповідно, у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).
95. Отже, наведені положення Конституції України та правові висновки Конституційного Суду України й Верховного Суду дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, так само як і розмір винагороди члена ВРП, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу, звужуючи гарантії їх незалежності.
96. На наше переконання, оскільки встановлення розміру винагороди члена ВРП у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду визначено статтею 21 Закону № 1798-VІІІ саме як гарантія діяльності членів ВРП, то зміна розміру такої винагороди у спосіб, відмінний від внесення змін до Закону № 1798-VІІІ, є протиправною, а застосування ВРП при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП положень частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) - порушенням установлених частиною другою статті 21 Закону № 1798-VIII гарантій діяльності позивачки як члена ВРП та діючої судді.
97. З огляду на викладене вважаємо, що виплата винагороди члена ВРП у розмірі меншому, ніж це передбачено статтею 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VIII, нівелює суть правової визначеності і передбачуваності конституційних принципів незалежності судових органів.
98. Отже, оскільки саме дії ВРП призвели до отримання позивачкою винагороди члена ВРП не в розмірі, визначеному Законом № 1798-VIII, то, здійснюючи виплату позивачці винагороди члена ВРП в період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження, відповідач діяв не в спосіб та не в межах, установлених Конституцією України та Законом № 1798-VIII.
99. Крім того, оскільки ВРП є головним розпорядником бюджетних коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності, зокрема і виплати винагороди членів ВРП, то з огляду на суть порушеного права та приписи частини четвертої статті 245 КАС України ефективним способом захисту порушеного права є саме стягнення заборгованості у розмірі 559 019,79 грн.
100. На нашу думку, Велика Палата Верховного Суду дійшла помилкового висновку щодо правомірності виплати позивачці в період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП з урахуванням вимог положень частин першої і третьої статті 29 Закону № 294-IX в редакції Закону № 553-IX.
101. З урахуванням установлених обставин у цій справі та зазначених вище мотивів вважаємо, що апеляційну скаргу позивачки слід було задовольнити, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 жовтня 2025 року скасувати, а позов ОСОБА_1 до ВРП про стягнення недоотриманої винагороди задовольнити.
СуддіО. О. Банасько