Справа № 809/174/18
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2026-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року

м. Київ

справа № 809/174/18

адміністративне провадження № К/9901/53611/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів - Бившевої Л.І., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.03.2018 (суддя: Лучко О.О.)

та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2018 (судді: Шавель Р.М., Улицький В.З., Костів М.В.)

у справі № 809/174/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області

про визнання незаконними дій, та зобов`язання вчинити певні дії щодо перерахунку донарахованих зобов`язань зі сплати ПДФО та врахованих штрафних санкцій і пені,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (далі - відповідач, ГУ ДПС в Івано-Франківській області, податковий/контролюючий орган), в якому просила суд:

1) визнати незаконною відмову Головного управління ДФС в Івано-Франківській області у здійсненні перерахунку донарахованих ОСОБА_1 зобов`язань зі сплати податку на доходи фізичних осіб та нарахованих штрафних санкцій і пені, з урахуванням повернутого нею авансу в сумі 289600 грн. згідно поданої уточнюючої податкової декларації про майновий стан і доходи від 07.12.2017;

2) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок донарахованих ОСОБА_1 зобов`язань зі сплати ПДФО та нарахованих штрафних санкцій і пені, з урахуванням повернутого нею авансу в сумі 289600 грн. згідно поданої уточнюючої податкової декларації про майновий стан і доходи від 07.12.2017 (т. 1 а.с. 4-12).

В обґрунтування позовних вимог позивач наголосила на протиправній відмові у здійсненні перерахунку зобов`язань зі сплати ПДФО, оскільки Калуською ОДПІ було неправомірно зараховано до загального оподатковуваного доходу позивача поворотну фінансову допомогу в розмірі 323022,00 грн., що була надана ТОВ «Захід-Логістік» позивачу на підставі договору про надання безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі.

За переконанням позивача, на час проведення перевірки. у неї існував борг перед ТОВ «Захід-Логістік» у розмірі 289600,00 грн., а тому сума боргу є авансом, що отриманий позивачем згідно договору №100315 на здійснення транспортно-експедиційного обслуговування. Оскільки 30.12.2016 зазначений договір було припинено сторонами шляхом його розірвання, позивач повернула аванс в розмірі 289600,00 грн. на рахунок ТОВ «Захід-Логістік», так як на вказану суму авансу транспортно-експедиційні послуги впродовж 2016 року не надавались.

Додала, що з 01.01.2017 по день припинення підприємницької діяльності (22.03.2017) 07.12.2017 позивач подала до податкового органу уточнюючу декларацію за 2016 рік, де вказала на яку суму податку підлягає зменшенню її заборгованість по донарахованому зобов`язанню зі сплати податку на доходи фізичних осіб, однак відповідач відмовив у проведенні перерахунку заборгованості позивача з тих підстав, що зменшення нарахованих фізичній особі-підприємцю податкових зобов`язань не здійснюється, оскільки це не передбачено затвердженою формою звітності. Вважає, що така відмова відповідача є протиправною, оскільки відбувається подвійне стягнення коштів з позивача та порушує її право мирно володіти майном.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.03.2018 (т. 1 а.с. 162-168)., залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2018 (т. 1 а.с. 208-212) у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з наявного у позивача податкового боргу, який виник у 2015 році на підставі узгоджених грошових зобов`язань з ПДФО, донарахованих ОСОБА_1 податковим повідомленням-рішенням № від 28.12.2016, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем ПДФО, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на 99786 грн. 50 коп., з яких 79829 грн. 20 коп. - основний платіж, 19957 грн. 30 коп. - штрафні (фінансові) санкції. Вказане рішення було оскаржено позивачем до суду, за результатами якого постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.02.2017 (адміністративна справа №809/34/17), залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.03.2017, у задоволенні позову відмовлено.

Суди попередніх інстанцій також зазначили, що оскільки позивачем було подано уточнюючі податкові декларації про майновий стан і доходи ОСОБА_1 за 2016 рік, а податкові зобов`язання позивача стосувалися податкового періоду - 2015 року, відповідач відповідно до наведених вище норм ПК України не був зобов`язаний проводити позапланову перевірку позивача та зменшувати її податкові зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб.

Більш того, суди також зазначили, що оскільки грошові зобов`язання стали узгодженими і набрали статусу податкового боргу, 13.09.2017 відповідач сформував та направив позивачу податкову вимогу за № 15650-17, якою ОСОБА_1 повідомлено про суму податкового боргу за узгодженими грошовими зобов`язаннями у розмірі 121969,17 грн., у тому числі податок на доходи фізичних осіб у розмірі 78036, 14 грн, штрафні санкції у розмірі 19957,30 грн. та пеня 23961, 88 грн. (т. 1 а.с. 63).

Крім іншого суди зазначили, що позивач та її представник пояснили, що вважають заборгованість перед ТОВ «Захід-Логістік» у розмірі 289600,00 грн. авансом, отриманим позивачем відповідно до договору №100315 на здійснення транспортно-експедиційного обслуговування, а тому повернення коштів у розмірі 289600 грн. на підставі розірвання 30.12.2016 договору №100315 на здійснення транспортного-експедиційного обслуговування та відображення такого повернення коштів в уточнюючих податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2016 рік, мало би призвести до коригування податкових зобов`язань ОСОБА_1. по податку з доходів фізичних осіб.

Однак, з даного приводу суди попередніх інстанцій зазначили, що коригування податкових зобов`язань позивача можливе за умови внесення нею уточнюючої декларації за 2015 рік, тобто період, за який проводилась перевірка і за який податковим органом донараховано грошові зобов`язання позивачу.

Крім того, суд першої інстанції також звернув увагу, що доведення факту повернення позивачем суми авансу в розмірі 289600 грн. та врахування такого повернення для зменшення суми податкових зобов`язань, визначених за результатами планової перевірки ФОП ОСОБА_1 , проведеної у 2016 році, повинно здійснюватися в межах судового оскарження податкового повідомлення-рішення № від 28.12.2016, яке ще не закінчене, оскільки судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржені до суду касаційної інстанції.

В той же час, суд апеляційної інстанції також додав, що під час судового розгляду позивачем не доведено наявність будь-якої помилки у раніше поданих деклараціях; натомість, шляхом використання інституту внесення змін до податкової звітності позивач намагається тим самим зменшити визначену їй податковим органом суму грошового зобов`язання з ПДФО, яке в кінцевому підсумку набуло статусу податкового боргу. При цьому, спірна сума 323022 грн. не була відображена позивачем у звітності, а відтак зменшення доходу на цю суму в наступному періоді шляхом подачі уточнюючого розрахунку є неприпустимим.

Не погоджуючись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції позивач звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою (т. 2 а.с. 1-7), в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В доводах касаційної скарги позивач зазначила, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права та порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зауважує, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судами попередніх інстанцій не встановлено обставини та не зазначено у мотивувальній частині того, чи дійсно сума у розмірі 289 600,00 грн є авансом та чи надавались чи не надавались ОСОБА_1 послуги на цю суму в 2015 та 2016 роках; чи дійсно вказана сума авансу була повернута у 2016 році; чи підлягала сума у розмірі 289 600,00 грн згідно п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України зарахуванню до загального оподаткованого доходу для розрахунку чистого оподаткованого доходу в 2015 році; якщо сума авансу у розмірі 289600,00 грн. підлягала зарахуванню до загального оподаткованого доходу для розрахунку чистого оподаткованого доходу в 2015 році, то яким чином має бути скориговано платником податків його податкові зобов`язання та відображено це в податковій звітності при провернені суми авансу в наступному 2016 календарному році; чи дозволяється Податковим кодексом України платнику податків подавати податкову звітність з від`ємним значенням; чи має право платник податків згідно Податкового кодексу України подавати уточнюючу декларацію за період, що перевірявся контролюючим органом у разі, коли за цей перевіряємий період платнику податків контролюючим органом було донараховано податкові зобов`язання.

Відповідач надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просив таку скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін (т. 2 а.с. 36-39). За твердженням податкового органу, позивачем не доведено факту наявності будь-якої помилки у раніше поданих деклараціях. Натомість шляхом подання уточнюючого розрахунку позивач намагається зменшити визначену їй контролюючим органом суму грошового зобов`язання з ПДФО, яка набула статусу податкового боргу.

Крім іншого, податковий орган звернув увагу на те, що сума у розмірі 323 022 не була відображена позивачем у податковій звітності, з огляду на що зменшення доходу на цю суму в наступному звітному періоді шляхом подання уточнюючого розрахунку є неприпустимою.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 29.10.2014 зареєстрована як фізична особа-підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців за №0010009 (номер запису в ЄДР № 619138).

21.03.2017 до ЄДРПОУ внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 92-95).

В період здійснення підприємницької діяльності позивач знаходилась на податковому обліку в Калуській ОДПІ.

В період з 26.08.2016 по 15.09.2016 посадовими особами Калуській ОДПІ проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 29.10.2014 по 31.12.2015 та правильність нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 29.10.2014 по 31.12.2015.

За результатами перевірки складено акт від 22.09.2016 № 442/1302/ НОМЕР_1 , яким встановлено, зокрема, порушення вимог статті 164, пунктів 177.1, 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого позивач занизила податок на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності, що підлягає сплаті до бюджету за період з 29.10.2014 по 31.12.2015 на 80587,20 грн., в тому числі за 2015 рік - 80587,20 грн. (т. 1 а.с. 13-31).

На підставі акта планової перевірки Калуською ОДПІ 06.10.2016 прийнято, зокрема, податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 100 713 грн.

Дане податкове повідомлення-рішення позивачем було оскаржено в адміністративному порядку. За результатами розгляду скарги Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області прийнято рішення від 16.12.2016 №3726/10/09/2016, яким податкове повідомлення-рішення Калуської ОДПІ № від 06.10.2016 скасовано частково та зобов`язано відповідача винести та направити платнику нове податкове повідомлення рішення на суму 99786,50 грн. (т. 1 а.с. 40-43).

З урахуванням наведеного, Калуською ОДПІ 28.12.2016 винесено податкове повідомлення-рішення № , згідно із яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на 99 786,50 грн., з яких 79 829,20 грн. - основний платіж, 19 957,30 грн. - штрафні (фінансові) санкції (т. 1 а.с.44-45).

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням в частині збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в розмірі 62 962 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 15740,50 грн., позивач звернулася до суду з позовною заявою № 809/34/17.

Підставою для визначення грошових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб слугував висновок податкового органу про те, що позивачем за 2015 рік до складу доходу, що враховується для цілей визначення чистого оподатковуваного доходу, який є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб, не включено кошти у сумі 323022 грн., отримані нею за надані ТОВ «Захід-Логістік» транспортно-експедиційні послуги з перевезення вантажів, що призвело до заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб за вказаний період на 79 829,20 грн.

Суди також зазначили, що позивач вважала кошти в розмірі 323022 грн. поворотною фінансовою допомогою, отриманою нею від ТОВ «Захід-Логістік» згідно Договору про надання безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі від 01.10.2015 № 011015, а тому вважала, що дані кошти нею правомірно не були включені до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.02.2017 у справі № 809/34/17, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.03.2017, у задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення № від 28.12.2016 в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування, у розмірі 62 962,00 грн. та за штрафними санкціями у розмірі 15 740,50 грн. відмовлено (т. 1 а.с. 49-59). Судові рішення набрали законної сили, однак позивач оскаржила їх у касаційному порядку.

13.09.2017 відповідач сформував та направив позивачу податкову вимогу за №15650-17, якою ОСОБА_1 повідомлено про суму податкового боргу за узгодженими грошовими зобов`язаннями у розмірі 121 969,17 грн., у тому числі: податок на доходи фізичних осіб у розмірі 78036,14 грн, штрафні санкції у розмірі 19957,30 грн. та пеня 23961, 88 грн. (т. 1 а.с. 63).

09.02.2017 позивач подала до податкового органу звітну податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік, визначивши у ній суму податку з доходів фізичних осіб, який підлягає сплаті, у розмірі 1827,02 грн. (т. 1 а.с. 116-118).

24.04.2017 позивач подала уточнюючу податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік, якою зменшила суму податку на доходи фізичних осіб на 1827,02 грн. (т. 1 а.с. 119-121).

07.12.2017 ОСОБА_1 подала уточнюючу податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік, якою зменшила суму податку на доходи фізичних осіб, яка підлягала перерахуванню до бюджету на 52128 грн. (т. 1 а.с. 64-67).

Підставою для подання вказаних уточнюючих декларацій було те, що згідно з п. 1.23 акту перевірки від 22.09.2016 у позивача існувала дебіторська заборгованість станом на 31.12.2015 перед ТОВ «Захід-Логістік» у розмірі 289600, 00 грн.

Вважаючи вказану суму заборгованості авансом, отриманим позивачем відповідно до договору №100315 на здійснення транспортно-експедиційного обслуговування, та враховуючи те, що 30.12.2016 зазначений договір було припинено сторонами шляхом розірвання, аванс в розмірі 289600 грн. був повернутий позивачем на рахунок ТОВ «Захід-Логістік», так як на вказану суму авансу транспортно-експедиційні послуги впродовж 2016 року не надавались.

На підтвердження вказаних обставин позивач подала суду додаток до договору №100315 на здійснення транспортного-експедиційного обслуговування від 30.12.2016, яким сторони (ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Захід-Логістік») вирішили розірвати з 30.12.2016 договір №100315 на здійснення транспортно-експедиційного обслуговування та підтвердили відсутність між ними будь-яких невиконаних договірних зобов`язань (т. 1 а.с. 114).

Крім того, на підтвердження повернення ТОВ «Захід-Логістік» отриманої суми авансу в розмірі 289600 грн. позивач надала платіжне доручення № 95 від 15.11.2016, згідно з яким ФОП ОСОБА_1 повернула на рахунок ТОВ «Захід-Логістік» 323 022,00 грн., які в графі «призначення платежу» вказані як повернення фінансової допомоги згідно договору за № 011015 від 01.10.2015 (т. 1 а.с. 35).

Суди також зазначили, що у судовому засіданні позивач та її представник пояснили, що аванс в розмірі 289600 грн. входив у суму 323022 грн., яка була повернута ТОВ «Захід-Логістік» на підставі зазначеного вище платіжного доручення.

Оскільки відповідач не скоригував податкові зобов`язання позивача на підставі поданих нею уточнюючих декларацій про майновий стан і доходи за 2016 рік, позивач звернулась з відповідною заявою від 13.12.2017.

Відповідач листом від 29.12.2017 відмовив ОСОБА_1 у проведенні такого коригування податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, оскільки згідно з п/п. 177.5.3 п. 177.5 ст. 177 ПК України остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними у річній податковій декларації, з урахуванням сплаченого ним протягом року податку на доходи фізичних осіб на підставі документального підтвердження факту його сплати, а у разі отримання за результатами господарської діяльності збитку - графа 8 додатку Ф2 до декларації прокреслюється. Відтак, податковий орган вважав, що уточнена сума податку на доходи фізичних осіб не може бути врахована при зменшенні суми, яка має бути перерахована до бюджету відповідно до сформованої податкової вимоги від 13.09.2017 № 15650-17 (т. 1 а.с. 68-69).

Вважаючи свої права порушеними позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Оподаткування доходів фізичних осіб врегульовано розділом ІV Податкового кодексу України, статтею 177 якого визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка в грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаної з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця (п. 177.2 ст. 177 ПК України).

Пунктом 164.1 ст. 164 ПК України встановлено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу (абз. 4 п. 164.1 ст. 164 ПК України).

Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (п/п. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164 ПК України).

Загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу (п/п. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164 ПК України).

Відповідно до п/п. 164.2.2 п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору.

Пунктом п. 50.1 ст. 50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.

Платник податків під час проведення документальних планових та позапланових перевірок не має права подавати уточнюючі розрахунки до поданих ним раніше податкових декларацій за будь-який звітний (податковий) період з відповідного податку і збору, який перевіряється контролюючим органом.

Це правило не поширюється на випадки, встановлені статтею 177 цього Кодексу (п. 50.3 ст. 50 ПК України).

Тобто, уточнюючий розрахунок до податкової декларації подається у разі самостійного виявлення платником помилки у раніше поданій декларації.

Разом з тим, як видно з матеріалів справи та встановлено судами під час розгляду справи, сума у розмірі 323022 грн. яка в подальшому була повернута позивачкою ТОВ «Захід-Логістік» на підставі платіжного доручення № 95 від 15.11.2016, не була включена позивачем до оподаткованого звітного періоду, а відтак не була відображена позивачем у звітності та свідчить про недоведеність позивачем будь-якої помилки у раніше поданих деклараціях, з огляду на що, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що зменшення доходу на цю суму в наступному календарному році шляхом подачі уточнюючого розрахунку (уточненої податкової декларації) є безпідставним.

Крім того, колегія суддів зазначає, що грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, яке нараховане за наслідками проведеної планової виїзної перевірки, оформленої актом від 22.09.2016 № 442/1302/ щодо заниження позивачем ПДФО за 2015 рік у розмірі 80587,20 грн., з урахуванням процедур адміністративного оскарження, оформлене податковим повідомленням-рішенням від 28.12.2016 № .

Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами, позивачем вказане податкове повідомленні-рішення було оскаржено в судовому порядку.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.02.2017 (т. 1 а.с. 49-52), залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.03.2017 у справі № 809/34/17 (т. 1 а.с. 53-59), у задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення № від 28.12.2016 в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування, у розмірі 62 962,00 грн. та за штрафними санкціями у розмірі 15 740,50 грн. відмовлено.

Однак, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Верховного Суду від 19.06.2018 касаційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено, постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.02.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.03.2017 скасовано та направлено справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду, рішенням Іван-Франківського окружного адміністративного суду від 10.01.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного розгляду від 08.07.2019, позов ФОП ОСОБА_1 задоволено та скасовано податкове повідомлення-рішення від 28.12.2016 № в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування на суму 62962 гривні та за штрафними санкціями на суму 15740,50 гривень, а всього на суму 78702,5 гривень.

Ухвалою Верховного Суду від 19.08.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2019.

При цьому, скасовуючи податкове повідомлення-рішення від 28.12.2016 № , у справі № 809/34/17 суди зазначили, що хоча формально сума коштів поворотної фінансової допомоги і є виплатою за цивільно-правовою угодою, однак податкове законодавство виключає підстави для її включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, а відповідно і нарахування з такої суми визначених законом сум податків. Суди також встановили факт повернення з боку ФОП ОСОБА_1 наданої їй згідно договору за № 011015, ТОВ «Захід-Логістік» безпроцентної фінансової допомоги на суму 323022 грн., що підтверджується платіжним дорученням за № 95 від 15.11.2016, у зв`язку з чим дійшли висновку, що на формування загального річного оподатковуваного доходу позивача, що використовується для цілей визначення чистого оподатковуваного доходу, який є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб, сума поворотної фінансової допомоги в 323022 грн. відповідачем врахована необґрунтовано, внаслідок чого, останнім безпідставно донараховано ФОП ОСОБА_1 податок на доходи фізичних осіб за вказаний період на суму 62962 грн. та застосовано до даного платника податків штраф у розмірі 15740,50 грн.

Отже, донараховані податковим органом податкові зобов`язання зі сплати ПДФО, з урахуванням повернутого позивачем авансу в сумі 289 600,00 грн, які позивач у позовній заяві, просить суд зобов`язати перерахувати у цій справі, у справі № 809/34/17 судом визнані протиправними та скасовані у формі податкового повідомлення-рішення від 28.12.2016 № .

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на те, що судами попередніх інстанцій не встановлено обставини та не зазначено у мотивувальній частині того, чи дійсно сума у розмірі 289 600,00 грн є авансом та чи надавались чи не надавались ОСОБА_1 послуги на цю суму в 2015 та 2016 роках; чи дійсно вказана сума авансу була повернута у 2016 році; чи підлягала сума у розмірі 289 600,00 грн згідно п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України зарахуванню до загального оподаткованого доходу для розрахунку чистого оподаткованого доходу в 2015 році; якщо сума авансу у розмірі 289600,00 грн. підлягала зарахуванню до загального оподаткованого доходу для розрахунку чистого оподаткованого доходу в 2015 році, то яким чином має бути скориговано платником податків його податкові зобов`язання та відображено це в податковій звітності при провернені суми авансу в наступному 2016 календарному році; чи дозволяється Податковим кодексом України платнику податків подавати податкову звітність з від`ємним значенням; чи має право платник податків згідно Податкового кодексу України подавати уточнюючу декларацію за період, що перевірявся контролюючим органом у разі, коли за цей перевіряємий період платнику податків контролюючим органом було донараховано податкові зобов`язання, то Суд вважає вказані доводи безпідставними, оскільки, по-перше, такі доводи не були підставою для звернення до суду з даним позовом, по-друге, вказані обставини були предметом дослідження у справі № 809/34/17.

Посилання позивача у касаційній скарзі на те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 15.02.2018 у справі № 904/5492/15, а також практику Європейського Суду з прав людини в частині того, що не може бути безпідставно позбавлено особу її власності (коштів), то Суд вважає вказані доводи такими, що не підлягають застосуванню до вказаних правовідносин, з огляду на їх нерелевантність до даної справи.

Отже, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень суди попередніх інстанції допустили неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 № 460-ІХ (відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону), та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України.

Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.03.2018 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2018 у справі № 809/174/18, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.А. Васильєва

Cудді Л.І. Бившева

В.П. Юрченко