Справа № 380/24608/25
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2026-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2026 року справа № 380/24608/25
м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Обставини справи

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в періоди з 25 червня 2021 року по 12 січня 2023 рік грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р. на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 25 червня 2021 року по 12 січня 2023 рік грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини від 05.01.2023 № 31 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 12.01.2023. Позивач стверджує, що відповідач протиправно, починаючи з червня 2021 року і до моменту звільнення, здійснював розрахунок його грошового забезпечення із застосуванням застарілої величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня 2018 року (1762,00 грн). На переконання позивача, після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18, якою було скасовано пункт 6 постанови КМУ № 103, відновилася дія пункту 4 постанови КМУ № 704 у первинній редакції. Вказана норма передбачає, що посадові оклади та оклади за військовим званням мають обчислюватися виходячи з актуального прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня поточного року.

Позивач вказує, що неодноразове зростання прожиткового мінімуму у 2021, 2022 та 2023 роках не було враховано відповідачем, що призвело до штучного заниження розміру його основних та додаткових видів грошового забезпечення, а також виплат, що мають разовий характер (допомога на оздоровлення та матеріальна допомога). Отримавши лист-відмову від відповідача від 30.10.2025, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених майнових прав.

Ухвалою від 19 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Суд постановив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач подав відзив на позовну заяву (вх. від 12.01.2026), у якому просив поновити строк на подання відзиву та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свою позицію відповідач мотивує тим, що він діяв виключно в межах чинного законодавства та наявних бюджетних асигнувань. ВЧ НОМЕР_1 наголошує, що Уряд не приймав окремих рішень про зміну розмірів грошового забезпечення військовослужбовців у спірний період, а норми постанови КМУ № 704 щодо використання показника прожиткового мінімуму 2018 року залишалися для відповідача орієнтиром у фінансовому забезпеченні особового складу.

Також відповідач зазначає, що премія та матеріальні допомоги не є обов`язковими фіксованими виплатами, а залежать від рішення командира та наявного фонду грошового забезпечення, тому їх перерахунок у спосіб, запропонований позивачем, є неможливим. Крім того, відповідач просив залишити позов без розгляду, посилаючись на пропуск позивачем строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України та статтею 233 КЗпП України, оскільки позивач звільнився у січні 2023 року, а з позовом звернувся лише наприкінці 2025 року.

Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду. Позивач стверджує, що до 19.07.2022 законодавство не обмежувало строк звернення до суду у справах про оплату праці, а зміна редакції ст. 233 КЗпП України не має зворотної дії в часі. Крім того, на переконання позивача, про реальний обсяг недоплачених сум він зміг дізнатися лише після отримання детальної відповіді від фінансової служби частини та консультацій з адвокатом.

Ухвалою суду від 12.03.2026 у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду відмовлено.

Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

в с т а н о в и в :

Позивач, ОСОБА_1 , проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.01.2023 № 31 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 12.01.2023 у зв`язку зі звільненням з військової служби.

Судом встановлено, що у період з 25.06.2021 по 12.01.2023 відповідач нараховував та виплачував позивачу грошове забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1762,00 грн, встановленого законом на 01.01.2018 року.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки заниження розрахункової величини призвело до недоплати щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення, а також виплат, що мають разовий характер (допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, якою було скасовано пункт 6 Постанови КМУ № 103, відновилася дія пункту 4 Постанови КМУ № 704 у первісній редакції, що передбачає обчислення окладів з використанням актуального прожиткового мінімуму на 1 січня відповідного календарного року.

Спірні правовідносини стосуються належного нарахування складових грошового забезпечення (оплати праці) військовослужбовця.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX внесено зміни до статті 233 КЗпП України, якими встановлено тримісячний строк звернення до суду. Проте, з огляду на конституційний принцип незворотності дії закону в часі (стаття 58 Конституції України), зазначені обмеження не можуть автоматично позбавляти особу права на судовий захист щодо виплат, нарахованих за попередні періоди.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд керується наступним.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII (Закон №2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову № 704, яка набрала чинності 01 березня 2018 року, якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років, пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 2 Постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 1 до Постанови № 704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

На момент набрання чинності Постанови № 704 (01.03.2018) п. 4 цього нормативно-правового акту було викладено в редакції п. 6 постанови Кабінету Міністрів України "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби та деяким іншим категоріям осіб" від 21.02.2018 №103 (далі за текстом - постанова КМ України № 103), а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".

У подальшому постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».

Відтак, з 29.01.2020, тобто з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18 пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103 втратив чинність та була відновлена дія пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704 у первісній редакції.

При цьому згідно пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

Суди, в тому числі і Верховний Суд, неодноразово зазначали, що під час розв`язання правової колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ та пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, у редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України № 103, та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 по постанови Кабінету Міністрів України № 704 перевагу належить віддати положенням закону як акту права вищої юридичної сили.

Враховуючи те, що норма п. 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за приписи п.4 постанови Кабінету Міністрів України № 704, у редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України № 103, а також додатків 1, 12, 13, 14 постанови Кабінету Міністрів України № 704, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням іншого показнику ніж прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року.

Тобто, з 29.01.2020 була відновлена дія такої величини обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня календарного року на відміну від попереднього правила обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімумом для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018.

Отже, з 29.01.2020 виникли підстави для визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018.

З огляду на ієрархію нормативно-правових актів, норми законів (про Державний бюджет на відповідний рік та Закон № 1774-VІІІ) мають вищу юридичну силу порівняно з підзаконними актами Уряду.

Таким чином, у період перебування позивача на службі (2021 2023 рр.) посадовий оклад та оклад за військовим званням мали обчислюватися виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтями 7 відповідних Законів України про Державний бюджет України:

на 2021 рік: станом на 01.01.2021 2270,00 грн;

на 2022 рік: станом на 01.01.2022 2481,00 грн;

на 2023 рік: станом на 01.01.2023 2684,00 грн.

Суд наголошує, що грошове забезпечення є гарантією військовослужбовця за його особливу працю, яка пов`язана з ризиком для життя та виконанням обов`язків щодо захисту територіальної цілісності держави. Відповідно, будь-яке свавільне обмеження розміру цього забезпечення через застосування застарілих розрахункових величин є прямим порушенням не лише національного законодавства, а й міжнародних зобов`язань України у сфері прав людини.

Застосування відповідачем розрахункової величини 1762,00 грн протягом вказаного періоду є неправомірною бездіяльністю, що призвела до порушення права позивача на власність (у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), оскільки належне грошове забезпечення є складовою цього права. Право на отримання законно встановлених виплат є «легітимним очікуванням», яке підлягає судовому захисту.

Конституційний Суд України у рішенні від 20.03.2002 № 5-рп/2002 наголосив, що пільги, компенсації та гарантії військовослужбовцям є формою реалізації державою свого обов`язку щодо їх соціального захисту. Невиплата грошового забезпечення у розмірах, встановлених законом, фактично нівелює соціальні гарантії, пов`язані зі щорічним зростанням державних соціальних стандартів.

Крім того, Верховний Суд у своїх численних рішеннях зазначав, що обмеження виплати грошового забезпечення військовослужбовців може здійснюватися лише в умовах воєнного або надзвичайного стану, проте таке обмеження має бути чітким, пропорційним та запровадженим виключно на підставі закону, а не через пасивну поведінку фінансових органів військових частин.

Доводи відповідача про відсутність фінансування або бюджетних призначень суд вважає неспроможними, оскільки реалізація особою права, яке базується на законі, не може бути поставлена у залежність від наявності чи відсутності бюджетних асигнувань.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Кечко проти України»), якщо держава приймає закон, який передбачає певні виплати, вона зобов`язана забезпечити їх фінансування; відсутність коштів не є виправданням для позбавлення громадян їхніх майнових прав.

Отже, оскільки розміри основних та додаткових видів грошового забезпечення позивача (надбавок за особливості проходження служби, премій) обчислюються у відсотковому співвідношенні саме до розміру посадового окладу, заниження розрахункової бази автоматично призвело до недоплати всіх складових грошового забезпечення позивача.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача вчинити дії щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення із застосуванням належної розрахункової величини.

Щодо вимог про перерахунок щомісячних додаткових видів забезпечення (надбавок, премій) та одноразових виплат (допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги), суд приходить до висновку про їх обґрунтованість.

Оскільки ці виплати згідно з Порядком № 260 обчислюються у відсотках від розміру окладів або у розмірі місячного грошового забезпечення (базою якого є оклади), заниження основної розрахункової величини призвело до системної недоплати всіх інших складових грошового забезпечення.

Суд підкреслює, що допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є невід`ємними частинами належного позивачу доходу, розмір яких безпосередньо залежить від встановлених тарифних ставок за посадою та званням.

Також позивач має право на компенсацію сум ПДФО згідно з Порядком № 44, оскільки цей механізм є невід`ємною частиною системи виплати грошового забезпечення військовослужбовцям. Метою цієї компенсації є повне відшкодування сум податку, що утримуються з доходів військових, аби фактична сума «на руки» відповідала задекларованим державою соціальним стандартам. Перерахунок основних виплат неминуче тягне за собою обов`язок відповідача нарахувати та виплатити таку компенсацію.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення у належному розмірі протиправною та доходить висновку про необхідність задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача здійснити розрахунок усіх виплат позивача за період з 25 червня 2021 року по 12 січня 2023 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, з виплатою різниці між фактично отриманими та належними сумами.

Згідно з вимогами ст. 139 КАС України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій та особа, що звертається у спорі щодо оплати праці, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 139, 241-246, 255 КАС України, суд

у х в а л и в :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 25 червня 2021 року по 12 січня 2023 року грошового забезпечення, а також грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та премії у розмірах, обчислених із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 25 червня 2021 року по 12 січня 2023 рік грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 12 березня 2026 року.

Суддя Коморний О.І.