Справа № 320/32050/25
Суддя: Білоноженко М.А.
Дата ухвалення: 2026-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2026 року м. Київ справа №320/32050/25

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Білоноженко М.А.,

розглянувши у приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 )
доГоловного управління Національної гвардії України (03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 9-а, )
провизнання протиправним дій, зобов`язання вчинити дії
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

- ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 НГУ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 );

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної гвардії України, в якому просив суд:

- визнати протиправними дій Головного управління Національної гвардії України щодо одностороннього продовження строку дії контракту підполковнику ОСОБА_1 з трирічного до закінчення воєнного стану;

- зобов?язати Головне управління Національної гвардії України, прийняти рішення про звільнення підполковника ОСОБА_1 на підставі пл. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що дії Головного управління Національної гвардії України в частині не погодження рапорту про звільнення у встановлені строки є протиправним, оскільки 14.04.2022 позивач підписав контракт про проходження громадянами України військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 НГУ) на строк його дії до 14.04.2025, однак враховуючи, що позивач не висловив бажання продовжувати надалі військову службу (про що подав рапорт за три місяці до закінчення дії контракту), тому вважає, що Головне управління Національної гвардії України зобов`язано прийняти рішення (наказ) про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а дії щодо продовження строку контракту є протиправними.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Представник Головного управління Національної гвардії України подав письмові пояснення на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог виходячи з того, що наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 НГУ) від 15.04.2025 № 98 продовжено дію контракту позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Зазначив, що позовні вимоги Позивача є передчасними, оскільки наказ начальника Міжнародного багатопрофільним центром підготовки підрозділів Національної гвардії України від 15.04.2025 № 98 про продовження дії контракту не скасовано.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Підполковник ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 НГУ (Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів).

14 квітня 2022 року між підполковником ОСОБА_1 та Міжнародним міжвідомчим багатопрофільним центром підготовки підрозділів Національної гвардії України було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб офіцерського складу.

Відповідно до п.3 Контракту, зазначено, що цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків установлених законодавством за погодженням сторін на три роки. Пунктом 4 Контракту чітко визначено, що сторони зобов?язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.

Підполковник ОСОБА_1 , як визначено умовами Контракту за три місяці до його закінчення звернувся до командування частини з рапортом на звільнення по закінченню Контракту у відповідності до п.п. «ж» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу».

Однак, станом на 14 квітня 2025 року, офіційно про прийняте рішення, позивачу нічого не повідомлено про розгляд його рапорту, та в усному порядку повідомлено, що дія контракту продовжено автоматично.

З метою з?ясування обставин не звільнення його з військової служби позивач через свого представника адвоката Гошко В.І. звернувся з запитом адвоката (вих. №01/04 від 21.04.2025 року) до Міжнародного міжвідомчого багатопрофільного центру підготовки підрозділів Національної гвардії України.

Повідомлено, що 13.03.2025 року (вих.№70/8-166-2025) Міжнародним центром було направлено матеріали щодо звільнення з військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 , з військової служби у зв?язку із закінченням строку контракту, для погодження до Головного управління Національної гвардії України. Станом на 01.05.2025 року офіційної відповіді з даного приводу до Міжнародного центру - не надходило.

В подальшому позивач через свого представника звернувся з запитом адвоката (вих.№01/05 від 15.05.2025 року) до Головного управління Національної гвардії України з проханням надати офіційну відповідь про результати погодження матеріалів щодо звільнення військовослужбовця підполковника ОСОБА_1 з військової служби по закінченню контракту з зазначенням причин не звільнення його з військової служби всупереч вимогам законодавства.

Від Головного управління Національної гвардії України було отримано відповідь на запит адвоката (вих.№27/10/1/1-Г-461-Аз від 13.06.2025 року) в якій зазначено, що за результатами розгляду повідомляємо, що відповідно до п.2 ч.8 ст.23 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п?ятої статті 26 цього Закону, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п?ятої статті 26 цього Закону.

Не погодившись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду із цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону, у частині п`ятій якої наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом.

Так, за приписами пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.

Із змісту наведених вище норм вбачається, що військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби за контрактом, який укладено під час дії воєнного стану, у разі закінчення строку дії контракту, якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу.

За правилами абзаців 2 і 3 п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону (у редакції, чинній як на дату прийняття наказу від 15.04.2025 про продовження позивачу військової служби за новим контрактом, так і подання ним рапорту про відмову в продовженні служби за новим контрактом), що відповідає нормам абзаців 2 і 4 п. 2 ч. 8 ст. 23 Закону (у редакції, чинній на час звернення позивача з рапортом за три місяця до закінчення строку контракту), під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки: на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону; на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.

Указаним законодавчим положенням кореспондують нормативні приписи абз. 3 п. 13 Положення про проходження військової служби в Національній гвардії України іноземцями та особами без громадянства, затвердженого Указом Президента України від 21.02.2024 №84/2024 (далі - Положення №84/2024), Наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби понад установлені строки відповідно до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно з пунктом 128 Положення №84/2024 Військовослужбовці за наявності кількох підстав, передбачених підпунктами "а" - "в", "ґ", "ж", "к" і "п" пункту 1, підпунктами "а" - "в", "ґ", "й", "к" і "н" пункту 2 та підпунктами "а", "б", "г" і "ґ" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", для звільнення можуть обрати за бажанням одну з них.

У наказах командирів (начальників) для військовослужбовців, які звільняються з військової служби, можуть бути застосовані такі види заохочення, як оголошення подяки, нагородження грамотою, цінним подарунком, грошовою премією, занесення прізвища військовослужбовця до Книги пошани військової частини.

Військовослужбовцям, які мають особливі заслуги перед Україною, незалежно від вислуги років у разі звільнення за рішенням посадових осіб, які здійснюють звільнення, може бути надано право носіння військової форми одягу.

Накази про звільнення військовослужбовців із військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

За змістом статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан, а також Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 оголошено проведення загальної мобілізації. Станом на час виникнення спірних правовідносин та розгляду цієї справи в Україні діє воєнний стан та загальна мобілізація.

Отже, на час продовження ОСОБА_1 військової служби строком з 14.04.2025 за новим контрактом згідно наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 НГУ) від 15.04.2025 №98 законодавець у Положенні №84/2024 допускав можливість продовження військової служби за новим контрактом на визначений строк, а не лише до закінчення воєнного стану. Інше тлумачення правових норм з огляду на приписи абз. 3 п. 13 Положення №84/2024 нівелювало б запроваджену законодавцем передбачену пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону підставу звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся з рапортом про звільнення у встановлені строки, а саме за три місяці, проте такий рапорт був неналежним чином розглянутий Головним управління Національної гвардії України.

Таким чином, за наведеного правового регулювання та встановлених обставин подальше прийняття ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 НГУ) наказу від 15.04.2025 №98, є протиправним.

Посилання відповідача на те, що прийняття наказу від 15.04.2025 №98 не є предметом оскарження у даній справі, не звільняє Головне управління Національної гвардії України належним чином розглянути рапорт позивача, який поданий до ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 НГУ), та направлений для погодження до Головного управління Національної гвардії України.

У контексті наведеного суд звертає увагу, що у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що відповідачем не наведено будь-яких переконливих нормативно обґрунтованих аргументів, які б свідчили про належний розгляд рапорта позивача, а також з огляду на існування нормативних підстав для звільнення позивача з військової служби.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дій Головного управління Національної гвардії України щодо одностороннього продовження строку дії контракту підполковнику ОСОБА_1 з трирічного до закінчення воєнного стану.

Водночас, щодо іншої частини позовних вимог, які стосуються зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення підполковника ОСОБА_1 на підставі пл. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону.

Відповідно до п. 38 Положення №84/2024 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби з підстав, визначених частиною п`ятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням положень частини третьої статті 21-2 цього Закону.

Пунктом 112 Положення №84/2024 передбачено, що Звільнення військовослужбовців із військової служби з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", здійснюється:

1) у військових званнях до головного сержанта (головного корабельного старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків) і посадовими особами, які мають рівні з ними права та вищі;

2) у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - начальниками територіальних управлінь Національної гвардії України і посадовими особами, які мають рівні з ними права та вищі;

3) у військових званнях до головного майстер-сержанта (головного майстер-старшини) включно за всіма підставами - командувачем Національної гвардії України.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 , має військове звання «підполковник».

У свою чергу, у Головного управління Національної гвардії України наявні повноваження щодо звільнення позивача з військової служби, оскільки така компетенція начальнику ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 НГУ) включає військовим званням до майстер-сержанта (майстер-старшини).

Відтак, повноваженнями приймати рішення щодо звільнення позивача з військової служби наділений начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 НГУ) за погодженням з Головним управління Національної гвардії України.

За таких обставин, враховуючи, що питання про звільнення позивача з військової служби належить до вирішення ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 НГУ) за погодженням з Головним управлінням Національної гвардії України, останній повинен розглянути рапорт позивача по суті на підставі пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону, з урахування висновків викладених у даному рішенні.

Водночас, за правилами ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням наведеного, з метою повного та всебічного захисту прав ОСОБА_2 , за захистом яких він звернувся, суд приходить до висновку про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_4 повторно розглянути рапорт ОСОБА_2 , майора, старшого офіцера (старшого оперуповноваженого) першого відділення першого відділу центру оперативного документування з військової служби Державної прикордонної служби України, у зв?язку із закінченням строку дії контракту на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище протиправність оскаржуваних дій, суд приходить до висновку часткове задоволенні позовних вимог.

Відповідно до норм Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, тому питання щодо розподілу судових витрат у даній справі щодо судового збору не вирішується.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної гвардії України (03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 9-а, ) про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дій Головного управління Національної гвардії України щодо одностороннього продовження строку дії контракту підполковнику ОСОБА_1 з трирічного до закінчення воєнного стану.

Зобов`язати Головне управління Національної гвардії України (03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 9-а, ), розглянути рапорт ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) про звільнення на підставі пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону, з урахування висновків викладених у даному рішенні.

В решті позовних вимог відмовити

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Білоноженко М.А.