Справа № 420/36507/25
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2026-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Радчука А.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління Служби безпеки України в Одеській області (вул. Єврейська, буд. 43, м. Одеса, 65045, ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Одеській області, в якій позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 24.11.2025, просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01.03.2018 року по 23.09.2025 року у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.01.2019 року, допомог на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 роки та матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019, виплачених 23.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24;

зобов`язати Управління Служби безпеки України в Одеській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01.03.2018 року по 23.09.2025 року у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.01.2019 року, допомог на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 роки та матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019, виплачених 23.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24;

визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 01.02.2019 року по 23.09.2025 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100;

зобов`язати Управління Служби безпеки України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 01.02.2019 року по 23.09.2025 року, в розмірі 236740,80 грн.

Адміністративний позов поданий за допомогою системи "Електронний суд".

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у період з 01.01.2006 по 31.01.2019 позивач проходив військову службу в Службі безпеки України. 25.01.2019 Наказом Голови СБ України № 86-ОС підполковник ОСОБА_1 звільнений з військової служби за підпунктом "б", п.61 підпункту "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у запас ЗС України та виключений зі списків особового складу з 31.01.2019. 20.12.2024 позивач звернувся до УСБУ із заявою щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.01.2019, нарахування та виплати передбачених законодавством грошових виплат у зв`язку із наданням щорічних основних відпусток за 2017, 2018, 2019 роки. За результатами розгляду заяви УСБУ в її задоволенні було відмовлено та позивач звернувся до суду. Судовим рішенням від 29.04.2025 року у справі № 420/17258/24 позов задоволено. 23.09.2025 позивачем отримано відповідь УСБУ № 65.1/65.23-2601 від 03.10.2025 року про те, що на виконання рішення суду Управлінням нараховано: - грошове забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.01.2019 року у сумі 142322,30 грн.; - допомоги на оздоровлення за 2019 та 2020 роки та матеріальні допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019 у сумі 12285,63 грн.

У подальшому 15.10.2025 позивач звернувся до УСБУ із заявою щодо нарахування та виплати йому: - компенсацію втрати частини доходу з 01.03.2018 по 31.01.2019, відповідно до вимог Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" № 2050-ІІІ та Постанови КМ України "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати" № 159; - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2019 року по 23.09.2025 року (день фактичної виплати), відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100. За результатами розгляду заяви УСБУ в її задоволенні було відмовлено.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати передбачених законодавством грошових виплат, позивач звернувся до суду із цим позовом.

У своїх доводах позивач посилається на те, що на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України, він має право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, розрахованого відповідно до постанови КМУ "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100. Щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходу позивач, посилаючись на правові позиції Верховного Суду, зокрема, у справі і №240/6583/20, зазначив, що виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися в день виплати основної суми доходу, що не зроблено відповідачем, чим порушені його права.

Ухвалою суду від 03.11.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.

19.11.2025 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов, а також витребувані ухвалою суду від 03.11.2025 року докази.

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує.

У відзиві зазначено, що право на виплату заробітку у позивача виникло за результатами вирішення судом спору у справі №420/17258/24. 26.08.2025 вказане рішення набрало законної сили після апеляційного перегляду. Отже, з 27.08.2025 (наступний день після набрання законної сили) в Управління виник обов`язок щодо нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу. Враховуючи, що 23.09.2025 року - день фактичної виплати грошового забезпечення позивачу (із чим у позові позивач погоджується), то відповідач вважає, що затримка у виплаті склала 28 днів, а не з 01.02.2019, як помилково вважає позивач.

Щодо застосування статей 116, 117 КЗпП України, відповідач зазначив, що позивач проходив в органах СБУ військову службу, а не перебував на посаді державного службовця чи працівника, тому норми КЗпП України на нього не поширюються, а законодавством про військову службу таких виплат не передбачено. При цьому, відповідач посилався на те, що розрахунок середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні здійснюється з урахуванням принципу пропорційності розміру невиплачених сум.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів, відповідач зазначив, що за період затримки виплати грошового забезпечення за рішенням суду позивачу компенсація не нараховується та не виплачується, таким чином позовні вимог в цій частині є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

24.11.2025 року позивачем подано відповідь на відзив. Всупереч доводам відповідача стосовно того, що період затримки розрахунку обчислюється з дати набрання законної сили судовим рішенням у справі №420/17258/24, позивач зазначив, що судове рішення не створює права, а лише підтверджує порушене право, тому період затримки розрахунку при звільненні з 01.02.2019 року по 23.09.2025 року.

24.11.2025 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій заявник просив уточнити позовні вимоги в частині суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2019 року по 23.09.2025 року, визначивши розмір 236740,80 грн.

Ухвалою суду від 19.12.2025 року прийнято до провадження заяву позивача про уточнення позовних вимог (вхід. №ЕС/123698/25 від 24.11.2025 року).

Ухвалою суду від 18.02.2026 року витребувано від Управління Служби безпеки України в Одеській області Довідку про розмір нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 при звільненні грошового забезпечення, відповідно до наказу начальника Управління Служби безпеки України в Одеській області від 31.01.2019 року №49-ОС.

24.02.2026 року на виконання ухвали суду про витребування доказів від 18.02.2026 року представником відповідача подано Довідку про розмір нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 при звільненні грошового забезпечення.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались, додаткові докази не надходили.

З огляду на заявлені позивачем вимоги, справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Одеській області.

Згідно Витягу з наказу начальника Управління Служби безпеки України в Одеській області від 31.01.2019 року №49-ОС, підполковника ОСОБА_2 (А-034654), співробітника Служби безпеки України, який звільнений наказом Служби безпеки України від 25 січня 2019 року № 86-OC підпунктом "б" пункту 61, підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у Збройних Сил України, з 1 лютого 2019 року. виключено зі списків особового складу.

Цим самим наказом позивачу нараховано до виплати грошове забезпечення, що підлягає виплаті при звільненні, зокрема:

одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 13 повних календарних років служби;

грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 30736 гривень 46 копійок згідно з розпорядженням Центрального управління Служби безпеки України № 255-2017р.

Водночас, після звільнення зі служби між позивачем та відповідачем виникли спірні правовідносини щодо нарахування та виплати грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24, яке набрало законної сили 26.08.2025 року, визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області, допущену з 20.12.2023, яка полягає у неприйнятті рішення щодо нарахування та виплати військовослужбовцю ОСОБА_1 належного йому матеріального та грошового забезпечення, а саме грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 31.01.2019. Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Одеській області (вул. Єврейська, 43, м. Одеса, 65045, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за період з 01.03.2018 до 31.01.2019 року. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області, допущену з 20.12.2023, яка полягає у неприйнятті рішення щодо нарахування та виплати військовослужбовцю ОСОБА_1 при вибутті у щорічні основні відпустки за 2017, 2018, 2019 роки допомог на оздоровлення та матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017,2018, 2019 роки. Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Одеській області (вул. Єврейська, 43, м. Одеса, 65045, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) несплачені йому при вибутті у щорічні основні відпустки за 2017, 2018, 2019 роки допомог на оздоровлення та матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017,2018, 2019 роки.

Відповідач надав до суду Довідку від 11.09.2025 року про нарахування належних виплат ОСОБА_1 згідно Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 по справі № 420/17258/24, якою нараховано позивачу грошове забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.01.2019 у сумі до виплати - 142 322, 30 грн., а також допомогу на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 роки та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019 роки (у рахуванням раніше виплачених сум) у сумі до виплати - 12 285,63 грн. Усього - 154 607, 93 грн. (а.с. 35 зворот.стор.).

22.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24 на рахунок позивача зараховані кошти у сумі 154 607,63 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції №2021 від 22.09.2025 року (а.с. 14).

Як вважає позивач, оскільки його виключено зі списків особового складу 01.02.2019 року, а остаточний розрахунок проведено 22.09.2025 року, то відповідачем допущено затримку розрахунку при звільненні за період з 01.02.2019 року по 23.09.2025 року, яка компенсується виплатою середнього заробітку, відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Позивач звертався до відповідача із заявою від 15.10.2025 року, в якій просив виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а також компенсацію втрати частини грошових доходів. Однак, відповідач листом від 21.10.2025 року відмовив у задоволенні його звернення, посилаючись на те, що обов`язок роботодавця здійснити розрахунок з працівником у день його звільнення передбачений КЗпП України, однак згідно норм законодавства, яким регулюється проходження військової служби, положення КЗпП України на військовослужбовців не поширюються. Управління не має підстав для нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, оскільки заявник проходив в органах СБУ військову службу, а не перебував на посаді державного службовця чи працівника, а законодавством про військову службу таких виплат не передбачено.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Отже, спірним між сторонами стало питання щодо наявності підстав для відшкодування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини грошових доходів.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У свою чергу, статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби), у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".

Відповідно до статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні особи з військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні викладався, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 460/10582/21, від 14.07.2022 у справі № 620/3095/20, від 28.10.2020 у справі №240/222/20, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 09.10.2020 у справі №580/3988/19, від 03.08.2021 у справі № 580/278/19.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положення статей 116, 117 КЗпП України.

Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як встановлено судом, після звільнення зі служби згідно з наказом начальника Управління Служби безпеки України в Одеській області від 31.01.2019 року №49-ОС, між позивачем та відповідачем виникли спірні правовідносини щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, які вирішені у судовому порядку (адміністративна справа №420/17258/24).

Відповідач надав до суду Довідку від 11.09.2025 року про нарахування належних виплат ОСОБА_1 згідно Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 по справі № 420/17258/24, якою нараховано позивачу грошове забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.01.2019 у сумі до виплати - 142 322, 30 грн., а також допомогу на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 роки та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019 роки (у рахуванням раніше виплачених сум) у сумі до виплати - 12 285,63 грн. Усього - 154 607, 93 грн. (а.с. 35 зворот.стор.).

22.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24 на рахунок позивача зараховані кошти у сумі 154 607,63 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції №2021 від 22.09.2025 року (а.с. 14).

Отже, остаточний розрахунок з позивачем, а саме з урахуванням нарахованих сум грошового забезпечення згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/17258/24, було проведено 22.09.2025 року.

Відтак, період затримки розрахунку становить проміжок часу з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року.

Отже, у позивача наявне право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 02.02.2019 року (наступний день після виключення зі списків особового складу) по 21.09.2025 року (переддень проведення остаточного розрахунку).

Щодо визначення суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Як вище вже зазначено, 19.07.2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено у новій редакції.

З 19.07.2022 року стаття 117 КЗпП України діє у такій редакції, якою передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, з 19 липня 2022 року підхід до правозастосування указаної норми змінився.

У своїй постанові від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22 Верховний Суд сформував наступну правову позицію.

Редакція статті 117 КЗпП України (викладена відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Стаття 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом №2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зокрема, згідно усталеної практики щодо застосування статті 117 КЗпП України (до змін введених Законом №2352-ІХ), суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на вищевикладене, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-IX 19 липня 2022 року, та після набрання чинності цим законом.

Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові 6-ти місячним строком.

Вирішуючи спір суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, про те, що з прийняттям Закону №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.

Переглядаючи справу №489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, нагадала, що в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).

Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.

З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».

Водночас Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата Верховного Суду сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.

Законом №2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».

Отже, частина перша статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX) передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Зі змісту наведеної норми Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення юридичної визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.

Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.

Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблеми можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.

За позицією Великої Палати Верховного Суду, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.

Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.

Велика Палата Верховного Суду повторила, що Закон №2352-IX не змінив правової природи відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.

Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.

У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, та сформулювала правовий висновок, за яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо), для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, Суд зазначав, що, спираючись на критерії, наведені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.

Зокрема, у пунктах 58-60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тлумачення конструкції цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема, й у справі №489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23).

Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 20.11.2025 року у справі № 420/10380/23.

Застосовуючи наведений підхід Великої Палати Верховного Суду, суд зазначає, що у цій справі як до періоду до 18.07.2022 включно (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ), так і до періоду з 19.07.2022 (у межах максимального шестимісячного періоду, встановленого нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України) при визначенні належної позивачу суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.

Суд зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно наявної у матеріалах справи Довідки від 10.11.2025 року №305 про розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяця до звільнення зі служби, грошове забезпечення позивача становить:

- листопад 2018 року - 12 925,66 грн.;

- грудень 2018 року - 12 925,66 грн.

Кількість календарних днів за останні два місяці служби:

- листопад 2018 року - 30;

- грудень 2018 року - 31.

Усього - 61.

Отже, середньоденний заробіток позивача складає 423,80 грн. ((12 925,66х2)/61).

Враховуючи дату звільнення позивача (01.02.2019) та приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, якими після 19.07.2022 обмежено період, за який можливо притягнути роботодавця до відповідальності 6 місяцями, період затримки розрахунку при звільненні з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року усього становить 1446 днів (з 02.02.2019 по 18.07.2022 - 1262 дні; з 19.07.2022 по 21.09.2025 - 184 дні (кількість днів затримки обмежений 6-ти місячним строком).

Відтак, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 612 814,80 грн. (423,80 грн. х 1446 день).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню за затримку розрахунку при звільненні, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Отже, для вирішенні спору у цій справі необхідно встановити як розмір недоплаченої суми, так і розмір належних позивачеві при звільненні виплат.

Щодо розміру недоплаченої позивачу при звільненні суми, судом встановлено, що ця сума становить 154 607,63 грн.

Щодо розміру виплаченого позивачеві при звільненні грошового забезпечення.

Згідно Витягу з наказу начальника Управління Служби безпеки України в Одеській області від 31.01.2019 року №49-ОС, позивачу нараховано до виплати грошове забезпечення, що підлягає виплаті при звільненні, зокрема:

одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 13 повних календарних років служби;

грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 30736, 46 грн.

24.02.2026 року на виконання ухвали суду про витребування доказів від 18.02.2026 року представником відповідача подано Довідку №45 від 23.02.2026 року про розмір нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 при звільненні грошового забезпечення.

Згідно Довідки №45 від 23.02.2026 року, позивачу при звільненні виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 84016,81 грн.

Отже, загальний розмір фактично виплаченого позивачеві при звільненні грошового забезпечення становить 114 753, 27 грн. (30736, 46 грн. - компенсація вартості за неотримане речове майно + 84016,81 грн. грошова допомога при звільненні).

Враховуючи виплачену відповідачем на виконання судового рішення по справі №420/17258/24 суму виплат (154 607,63 грн.), загальна сума належних позивачу виплат при звільненні повинна була становити 269 360, 90 грн. (154 607,63 грн. + 114 753, 27 грн.).

Таким чином, недоплачена сума належного позивачу грошового забезпечення при звільненні 154 607,63 грн. у процентному виразі дорівнює 57,40 % від 269 360, 90 грн. (154 607,63 грн. / 269 360, 90 грн.) х 100).

Тобто у даному випадку стягненню на користь позивача підлягає такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах по справі №560/5923/24 від 27 березня 2025 року, по справі №620/7207/24 від 24 квітня 2025 року.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Беручи до уваги розмір грошового забезпечення належного позивачу при звільненні, відносно загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат, суд вважає правильним застосування принципу співмірності та відповідно зменшення суми відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, виходячи з того, що середній заробіток за період затримки розрахунку з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року склав 612 814,80 грн. (1446 день х середньоденний заробіток позивача - 423,80 грн.), та враховуючи принцип справедливості та співмірності, виплаті на користь позивача за період затримки розрахунку з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року підлягають кошти у сумі 351 755,70 грн. (57,40 % від 612 814,80 грн.).

При цьому, належним та ефективним способом поновлення порушених прав позивача є саме стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а не зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні як просить позивач, оскільки судом визначено суму середнього заробітку з урахуванням співмірності розміру недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, а також змінами у законодавстві.

Також, суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача вже після його звільнення зі служби суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п.п.39-41 постанови Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягають задоволенню таким чином:

визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року;

стягнути з Управління Служби безпеки України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року у сумі 351 755,70 грн.

Що стосується позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі також - Закон № 2050-III).

Статтею 1 вказаного Закону передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону № 2050-III, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Статтями 3, 4, 7 Закону № 2050-III передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (п. 1).

Згідно п.п. 2-5, 8 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (далі - Порядок № 159), компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

З наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (заробітна плата (грошове забезпечення), сума індексації грошових доходів громадян).

Основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Право на компенсацію за порушення строків виплати доходів виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата (грошове забезпечення) особи з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Як встановлено судом, 22.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24 на рахунок позивача зараховані кошти у сумі 154 607,63 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції №2021 від 22.09.2025 року (а.с. 14).

Відповідач надав до суду Довідку від 11.09.2025 року про нарахування належних виплат ОСОБА_1 згідно Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 по справі № 420/17258/24, якою нараховано позивачу грошове забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.01.2019 у сумі до виплати - 142 322, 30 грн., а також допомогу на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 роки та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019 роки (у рахуванням раніше виплачених сум) у сумі до виплати - 12 285,63 грн. Усього - 154 607, 93 грн. (а.с. 35 зворот.стор.).

З огляду на вищевикладене, оскільки грошове забезпечення виплачено позивачу 22.09.2025 року, а не на дату коли позивач набув таке право, то у даній справі встановлено порушення строків виплати позивачу грошового забезпечення, яке є доходом.

Висновки суду у даній справі відповідають висновкам Верховного Суду України, які викладені, зокрема, у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-518а14, від 11 липня 2017 року у справі № 21-2003а16, а також висновкам Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 681/423/15-а, від 20 лютого 2018 року у справі № 522/5664/17, від 21 червня 2018 року у справі № 523/1124/17, від 17 липня 2019 року у справі № 825/2023/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 826/12938/16, від 16 жовтня 2020 року у справі № 825/2381/16.

Вирішуючи цей спір, судом встановлено, що відповідачем разом із заборгованістю позивачу не виплачено компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а отже допущено протиправну бездіяльність.

За таких обставин, враховуючи обставини справи, правові висновки Верховного Суду, релевантні до спірних правовідносин, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог, а саме:

визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.01.2019 року, допомог на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 роки та матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019, виплачених 23.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати час доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159;

зобов`язати Управління Служби безпеки України в Одеській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.01.2019 року, допомог на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 роки та матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019, виплачених 23.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати час доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених вимог не спростовують.

При цьому, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 року, заява №4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі"Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За вимогами ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити частково.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивач звільнений від оплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" та інші судові витрати ним не понесені, розподіл судових витрат згідно ч. 1 ст. 139 КАС України не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління Служби безпеки України в Одеській області (вул. Єврейська, буд. 43, м. Одеса, 65045, ), про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року.

Стягнути з Управління Служби безпеки України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року у сумі 351 755,70 грн.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.01.2019 року, допомог на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 роки та матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019, виплачених 23.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати час доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Одеській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.01.2019 року, допомог на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 роки та матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019, виплачених 23.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати час доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

У іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку і строки, встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук