Справа № 260/5802/25
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2026-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 рокуЛьвівСправа № 260/5802/25 пров. № А/857/48713/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Пліша М.А.

за участю секретаря судового засідання Демчик Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року, прийняте суддею Іванчулинець Д.В., у м. Ужгороді, о 12 годині 06 хвилині, повний текст складено 24 жовтня 2025 року, у справі № 260/5802/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

17.07.2025, ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Ужгородської міської ради (далі Рада, відповідач), в якому просив:

- визнати рішення Ради від 29 вересня 2022 за №922, прийнятого на XXV сесії VIII скликання, протиправним в частині відмови ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером :61:001:0440, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Раду затвердити проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером :61:001:0440, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 позов задоволено.

Суд виходив з того, що так як позивач звернувся до Ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою в червні 2021, то правовідносини щодо безоплатної передачі йому земельної ділянки виникли до набрання чинності Законом № 2145-ІХ від 24.03.2022, яким було доповнено розділ X Земельного кодексу України пунктом «27». Тому, відповідно до принципу закріпленого статтею 58 Конституції України про дію закону в часі, положення пункту 27 розділу X Земельного кодексу України не можуть застосовуватися до відносин, що виникли при реалізації права позивачем на безоплатну передачу у його власність земельної ділянки.

ОСОБА_1 повністю дотримано регламентовану законодавством процедуру безоплатного відведення у власність земельної ділянки, зокрема: отримано дозвіл на розробку проекту землеустрою в порядку визначеному статтею 186 ЗК України рішенням Ужгородської міської ради 7-ї сесії 8-го скликання від 08 липня 2021 №278 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок»; відповідно до договору на розробку проекту від 09.10.2021, ФОП ОСОБА_2 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у власність); земельна ділянка зареєстрована згідно закону в Державному земельному кадастрі; ОСОБА_1 звернувся до Ужгородської міської ради з клопотанням про затвердження проекту землеустрою.

Відтак, на думку суду, у відповідача були відсутні визначені законом підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою, а інших доказів на підтвердження правомірності свого рішення Рада суду не надала.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням стороною відповідача подано апеляційну скаргу, з якої із-за порушення норм процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи, просить таке скасувати і залишити позовну заяву без розгляду.

Вимоги обґрунтовує тим, що позивач будучи обізнаним про наявність оскаржуваного рішення відповідача, починаючи ще з листопада 2022, не проявив розумної зацікавленості та не ініціював звернення до суду за захистом в межах строків, а подав позовну заяву до суду лише 17.07.2025.

Стороною позивача відзиву на апеляційну скаргу подано не було, однак подібне не позбавляє суд розглянути справу по суті.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст. 229, ст. 313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, який відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, строк, передбачений статтею 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Водночас поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Без наявності строків на процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Велика Палата Верховного Суду від 10 листопада 2022 в справі № 990/115/22 зазначила, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

З матеріалів справи вбачається, що з опису документів Центру надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради від 01.11.2021, реєстраційний номер 813941, слідує, що позивачем було подано документи для одержання адміністративної послуги.

В подальшому, розглянувши подані документи позивача, оскаржуваним рішенням XXV сесії Ужгородської міської ради VIII скликання 29.09.2022 за № 922 «Про відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» п.1.2. відмовлено ОСОБА_1 у відведенні земельної ділянки (кадастровий номер :61:001:0440) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 у зв`язку з забороною на безоплатну передачу земель державної, комунальної власності у приватну власність.

Так, у відповідності до Регламенту Центру надання адміністративних послуг (додаток 34) (далі - Регламент), затвердженим рішенням XII сесії Ради VII скликання від 30.03.2017 № 624 «Про затвердження положень про структурні підрозділи Ужгородської міської ради та Регламент роботи центру надання адміністративних послуг», Регламент визначає порядок організації роботи центру надання адміністративних послуг, порядок дій адміністратора центру та їх взаємодії із суб`єктами надання адміністративних послуг. Відповідно до п. 45 Регламенту, розділ що стосується передачі вихідного пакета документів суб`єктові звернення, адміністратор центру невідкладно у день надходження вихідного пакета документів повідомляє про результат надання адміністративних послуг суб`єктові звернення шляхом електронного СМС інформування, передбаченого Універсамом послуг, здійснює реєстрацію вихідного пакета документів шляхом внесення відповідних відомостей до описа про проходження справи, а також в електронній формі до Універсаму послуг.

Відповідно до п. 46 Регламенту вихідний пакет документів передається суб`єктові звернення особисто під підпис (у тому числі його представникові (законному представнику) у разі пред`явлення документа, що посвідчує особу та/або засвідчує його повноваження, або у випадках, передбачених законодавством, передається в інший прийнятий для суб`єкта звернення спосіб. Інформація про дату отримання вихідного пакета документів суб`єктом звернення зазначається в описі вхідного пакета документів і його сканована копія зберігається в базі даних електронного архіву Універсам послуг на серверному обладнанні. Згідно з інформаційної картки адміністративної послуги від 29.11.2019 № 23.03-01 «Рішення міської ради про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», відповідно до п.14 результатом надання зазначеної адміністративної послуги є витяг з рішення міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки/про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Як слідує з опису документів Центру надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради від 01.11.2021, реєстраційний номер 813941, щодо адміністративної послуги суб`єкта звернення ОСОБА_1 , датою отримання адміністративної послуги є 14 листопада 2022, ПІБ отримувача послуги за дорученням є ОСОБА_3 .

Довіреністю від 23.06.2020 зареєстрованої в реєстрі за № 1088, позивач ОСОБА_1 уповноважив Роспопа Василя Васильовича на вчинення відповідних дій. Довіреність видана строком на три роки, та дійсна до 23.06.2023, з правом передовір`я повноважень третім особам.

Довіреністю від 31.07.2020, Роспопа Василь Васильович, користуюсь наданими довіреністю від 23.06.2020 правами, уповноважив Примич Василя Васильовича, серед іншого, правом отримувати необхідні документи.

У відповідності до Цивільного кодексу України (ЦК) представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відтак, будучи уповноваженою особою позивача Кузовкова О.О., Примич В.В. діючи у відповідності до вимог ЦКУ, виданої довіреності від 31.07.2020, 14.11.2022 отримав оспорене рішення Ради від 29.09.2022 за № 922, пунктом 1.2. якого ОСОБА_1 було відмовлено у наданні дозволу на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Василя Стефаника в м. Ужгород.

З огляду на наведене, вбачається, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, позаяк будучи обізнаним про наявність оскаржуваного рішення, починаючи ще з листопада 2022 позивач не проявив розумної зацікавленості та не ініціював звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів в межах строків передбачених КАС України, а із заявою звернувся до суду лише 17.07.2025.

Суд першої інстанції ухвалою від 20.10.2025 відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залишення без розгляду позовної заяви поданої ОСОБА_1 та виходив з того, що про оспорене рішення Ради Роспопа В.В. не повідомив позивача і не надав його копії, що відповідно унеможливило звернення до суду вчасно. Саме з отриманням в травні 2025 вказаного рішення у позивача виникли підстави на пред`явлення даного позову до суду та саме з вказаної дати слід обчислювати тримісячний строк звернення.

З наведеним не може погодитись апеляційний суд, позаяк суд не повинні цікавити взаємовідносини представника та особи, інтереси якої він представляє (окрім тих, що стосуються обсягу повноважень).

У цьому зв`язку пояснення позивача про те, що він не спілкувався зі своїм представником і той не вчасно його повідомив про оспорене рішення та не надав його копії, не може свідчити про поважність причин пропуску строку на звернення до суду, а радше як вияв безвідповідальності позивача.

Вибір представника, є правом особи (позивача), але правом, яке передбачає також настання відповідних юридичних наслідків (як процесуального характеру, так і в матеріально-правовому спорі, переданого на розгляд суду), передовсім для позивача.

У відповідності до ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Стаття 244 ЦК України визначає, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню (частина 1, 2 статті 245 ЦКУ). У довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (стаття 238 ЦКУ). Відповідно до статті 240 ЦКУ представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Частиною другою статті 245 ЦКУ встановлено, що довіреність, яка видана в порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, і у якій є застережене право на передоручення. Відповідно до статті 240 ЦКУ представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Отже, незнання цього не звільняє від настання наслідків. На прикладі цієї справи їх проявом стало звернення до суду з позовом 17.07.2025, більш як через два з половиною років від дати отримання оспореного рішення Ради (14.11.2022).

З наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що сам факт неотримання саме позивачем рішення яке він оскаржує (отримання із запізненням), але за наявності підтвердження належного надіслання (отримання) такого його представником, не дає достатніх підстав вважати, що позивач не отримав такого та відповідно не міг знати про результат розгляду його заяви Радою.

Висловлені у цьому зв`язку доводи про відсутність зв`язку (спілкування) зі своїм представником протягом тривалого часу та не отримання ним особисто документів, на яких, головним чином, побудована позиція позивача щодо позбавлення його можливості звернутися до суду з позовом вчасно, не дають підстав для поновлення строку на звернення до суду.

Подібні підходи висловлені Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 08 лютого 2024 в справі №480/8341/22.

Наслідком пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України, а відтак, згідно з частиною третьою якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За правилами пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

З урахуванням положень частини першої статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод застосовується судами України, як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування цієї Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція), не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 «Осман проти Сполученого Королівства», заява №23452/94 і пункт 54 рішення ЄСПЛ від 19.06.2001 «Круз проти Польщі», заява №28249/95).

Відповідно до практики ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги являються суттєвими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також наявна невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 240, 310, 315, 319, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Ужгородської міської ради задовольнити.

Скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року у справі № 260/5802/25 та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
М.А. Пліш
Повне судове рішення складено 11.03.2026.