Справа № 340/1076/25
Суддя: К.М. ПРИТУЛА
Дата ухвалення: 2026-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Кропивницький Справа № 340/1076/25

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Притули К.М. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 - військова частина НОМЕР_1 та зобов`язати відповідача 1, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за вересень місяць 2022 року, 100000,00 (сто тисяч) грн, невиплачених при звільненні коштів, за безпосередню участь у бойових діях;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача 2 - військова частина НОМЕР_2 та зобов`язати відповідача 2, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості майна, розрахованої станом на 1 січня з 21.12.2024 по 23.1.2025, невиплачену при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 - військова частина НОМЕР_1 та зобов`язати відповідача 1, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості майна, розрахованої станом на 1 січня 2019, 2020, 2021 2022, невиплачену при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 - військова частина НОМЕР_1 та зобов`язати відповідача 1, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за періоди проходження служби з 13.09.2019 року по 19.07.2022 року, не проведену і невиплачену при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 - військова частина НОМЕР_1 та зобов`язати відповідача 1, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, не виплачену при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 - військова частина НОМЕР_1 та зобов`язати відповідача 1, провести, нарахування та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця (щомісячних основних видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення) за період з 13.09.2019 року по 29.09.2022 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи за статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України станом на 2019, 2020, 2021, 2022 роки" з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів, невиплачену при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача - військова частина НОМЕР_2 та зобов`язати Відповідача, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію за особистий внесок у загальні результати служби, невиплачену при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача - військова частина НОМЕР_2 та зобов`язати відповідача, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, невиплачену при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача - військова частина НОМЕР_2 та зобов`язати Відповідача, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премії у розмірі 590% від посадового окладу, невиплачену при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача - військова частина НОМЕР_2 та зобов`язати Відповідача, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за особливості проходження служби у розмірі 87,8% від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, невиплачену при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача 2 - військова частина НОМЕР_2 та зобов`язати відповідача 2, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 спеціальну надбавку військовослужбовця Сил спеціальних операцій Збройних Сил України в розмірі 50% від п`ятикратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно до вимог Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, невиплачену при звільненні;

- визнати, протиправною бездіяльність відповідача 2 - військова частина НОМЕР_2 та зобов`язати Відповідача 2, нарахувати та виплатити з урахуванням проведених виплат ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за періоди з 21.12.2024 року по 23.01.2025 року, невиплачену при звільненні;

- визнати, протиправною бездіяльність відповідача 1 - військова частина НОМЕР_2 та зобов`язати Відповідача 1, нарахувати та виплатити з урахуванням проведених виплат ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за періоди з 13.09.2019 року по 29.09.2022 року, невиплачену при звільненні;

- стягнути з відповідача 2 - військова частина НОМЕР_2 середній заробіток, за весь час затримки розрахунку при звільненні, з 23.01.2025року, по день фактичного розрахунку;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 - військова частина НОМЕР_1 та зобов`язати відповідача, нарахувати і виплати компенсацію втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів виплати належних при звільненні коштів, по дату фактичного розрахунку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 та був звільнений з військової служби 23.01.2025 року. На його думку, у день виключення зі списків особового складу відповідач не провів з ним повного розрахунку та не виплатив усі належні складові грошового забезпечення, у зв`язку з чим така бездіяльність є протиправною.

Позивач стверджує, що має право на отримання додаткової винагороди у розмірі до 100000 грн за вересень 2022 року у зв`язку з безпосередньою участю у бойових діях, однак така винагорода йому не була нарахована та виплачена. Також зазначає, що не отримав грошову компенсацію за неотримане речове майно при звільненні.

Крім того, позивач вказує, що відповідачем не була проведена індексація грошового забезпечення за окремі періоди проходження служби, у зв`язку з чим просить здійснити її нарахування та виплату відповідно до вимог законодавства.

Також позивач вважає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, однак така допомога відповідачем не була нарахована та виплачена.

Позивач також зазначає, що грошове забезпечення повинно було обчислюватися із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідних років, у зв`язку з чим просить провести відповідний перерахунок складових грошового забезпечення.

Окрім цього, позивач вказує, що при звільненні йому не були виплачені передбачені законодавством складові грошового забезпечення, зокрема премії та надбавки, а також компенсація за невикористані дні щорічної та додаткових відпусток.

Також позивач зазначає, що не отримував грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік.

У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок у день звільнення, позивач вважає, що відповідачем порушено вимоги законодавства щодо своєчасного проведення розрахунку, у зв`язку з чим просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, а також компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

У відзиві на позов ВЧ НОМЕР_2 заперечує проти його задоволення та зазначає, що позовні вимоги є безпідставними. Вказує, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 лише з 21.12.2024 по 23.01.2025, а тому вимоги щодо виплат за 2019 2022 роки не можуть бути пред`явлені до цієї військової частини. Щодо вимоги про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 грн відповідач зазначає, що у вересні 2022 року позивач не проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 , а також перебував у СЗЧ, що, на думку відповідача, виключає право на отримання такої винагороди, крім того посилається на пропуск строку звернення до суду.

Також відповідач вказує, що індексація грошового забезпечення за період служби позивача у військовій частині НОМЕР_2 була нарахована та виплачена, а право на одноразову грошову допомогу при звільненні відсутнє у зв`язку з недостатньою календарною вислугою років. Щодо вимог про перерахунок грошового забезпечення відповідач зазначає, що посадові оклади обчислювалися відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №704 у чинній редакції.

Крім того, відповідач зазначає, що премії та надбавки, передбачені наказами, були нараховані та виплачені позивачу, а компенсація за невикористані дні відпусток виплачена у лютому 2025 року. У зв`язку з проведенням повного розрахунку при звільненні відповідач вважає безпідставними вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини доходів. Також зазначає, що у рапорті на звільнення позивач вказав про відсутність претензій до командування військової частини, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на позов військова частина НОМЕР_1 заперечує проти задоволення позовних вимог, заявлених до неї, та зазначає, що безпідставними є вимоги про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 грн за вересень 2022 року, компенсації за неотримане речове майно, невикористані дні відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, індексації грошового забезпечення, а також про перерахунок грошового забезпечення із застосуванням прожиткового мінімуму та компенсацію втрати частини доходів. Вказує, що позивач самовільно залишив місце служби, у зв`язку з чим був правомірно позбавлений додаткової винагороди; право на окремі виплати при звільненні, на думку відповідача, у позивача не виникло, оскільки його виключено зі списків особового складу не у порядку статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; індексація, як зазначає відповідач, була виплачена в повному обсязі; а підстави для перерахунку грошового забезпечення та компенсації втрати частини доходів відсутні.

У відповіді на відзив представник позивача заперечує проти доводів відповідача та зазначає, що вони є безпідставними. Вказує, що відповідачем не надано належних доказів самовільного залишення позивачем місця служби, у зв`язку з чим позивач має право на отримання додаткової винагороди за участь у бойових діях. Також зазначає, що позивач був звільнений з військової служби відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому має право на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, компенсації за невикористані дні відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні. Крім того, представник позивача вказує, що надані відповідачем документи не підтверджують фактичної виплати індексації грошового забезпечення та проведення остаточного розрахунку при звільненні. У зв`язку з цим позивач наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом.

У період з 13.09.2019 року по 29.09.2022 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а у військовій частині НОМЕР_3 - у період з 21.12.2024 року по 23.01.2025 року (а.с.17).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.03.2023 року №92-1 позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за самовільне залишення військової частини з 29.09.2022 року (а.с.127-128).

Також з матеріалів справи вбачається, що наявний витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0003493 від 18.09.2023 року, який відповідачем зазначено як підставу для відповідних кадрових рішень щодо позивача (а.с.121).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 21.12.2024 №363, старший сержант військової служби за контрактом ОСОБА_1 прибув з військової частини НОМЕР_4 та з 21.12.2024 року був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 у розпорядження командира частини (а.с.44).

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 23.01.2025 №23-РС (по особовому складу) позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з сімейними обставинами перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років (а.с.14).

Водночас витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 23.01.2025 №24 позивача з 23.01.2025 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 (а.с.14).

Після звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом, вважаючи, що відповідачами не було проведено повного розрахунку та не виплачено усі належні йому види грошового забезпечення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату ОСОБА_1 за вересень місяць 2022 року, 100000,00 (сто тисяч) грн, невиплачених при звільненні коштів, за безпосередню участь у бойових діях, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.92 за № 2232-XII (далі- Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.91 (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частинами 2, 3 статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі Порядок № 260).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 260, грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Пунктом 3 Порядку № 260 встановлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану" у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введений воєнний стан з 24.02.2022, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває до цього часу.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію", Кабінетом Міністрів України 28 лютого 2022 року прийнято постанову № 168, пунктом 1 якої (в первинній редакції) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 зазначеної Постанови КМУ № 168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Пунктом 17 Порядку № 260 визначено, що на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168 Міністром оборони України видано Окреме доручення від 23.06.2022 № 912/з/29 (далі Доручення від 23.06.2022 № 912/з/29), яке застосовується з 01.06.2022 та визначає умови виплати вищенаведеної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України.

Згідно з п. 5 Доручення від 23.06.2022 № 912/з/29 виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. або 30000 грн. здійснювати на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин особовому складу військової частини; керівника вищого органу військового управління командирам (начальникам) військових частин.

Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів (п. 6 Доручення від 23.06.2022 № 912/з/29).

Разом з тим, підпунктом 9.4 пункту 9 Доручення від 23.06.2022 N 912/з/29 передбачено, що до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. або 30000 грн. не включати військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства) включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, можна дійти висновку, що військовослужбовці Збройних Сил України, які безпосередньо беруть участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів мають право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. або 30000 грн.

При цьому, у разі якщо військовослужбовець самовільно залишив місце служби (військову частину), такий військовослужбовець до відповідного наказу про виплату додаткової винагороди не включається.

Таким чином, із наведеного аналізу визначено, що за процедурою, встановленою вищенаведеними приписами Доручення від 23.06.2022 № 912/з/29, встановлено ряд підстав для не включення військовослужбовців до наказу про виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168 у конкретному місяці, зокрема, у разі самовільного залишення місця служби.

Пунктом 14 Розділу XXXIV Порядку № 260 встановлено, що до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Крім того, згідно з п. 15 Порядку № 260 грошове забезпечення не виплачується зокрема за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.03.2023 року №92-1 позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за самовільне залишення військової частини з 29.09.2022 року (а.с.127-128).

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачу правомірно за вересень 2022року не нараховувалась та не виплачувалась додаткова винагорода, передбачена Постановою КМУ № 168.

Отже, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості майна.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 затверджено Порядок №178.

Відповідно до пункту 2-3 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія вказаного Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пункту 4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (пункт 5 Порядку №178).

Аналізуючи наведене, слід дійти висновку, що при звільненні військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби, а грошова компенсація підлягає нарахуванню відповідно до виду й кількості неотриманого речового майна та його вартості станом на 1 січня поточного року, що вказано у пункті 5 Порядку №178.

Представником позивача у заяві від 01.12.2025 року вказано, що при звільненні з військової служби, з військової частини НОМЕР_2 Відповідач 2, Позивачу було повідомлено, про виплату компенсації при зверненні до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання. Можливості подати рапорт Позивачу, Відповідачем не було надано, та заведено в оману в частині виплати компенсації за речове майно, вказавши що дану виплату здійснює територіальний центр, а можливості рапорт подати не надано.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази реалізації позивачем свого права на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно шляхом подання відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби, а отже позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за періоди проходження служби з 13.09.2019 року по 19.07.2022 року, не проведену і невиплачену при звільненні.

Згідно із ч.1ст.2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст.1-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 №1282-ХІІ Про індексацію грошових доходів населення (далі - Закон №1282-ХІІ) (діючому на час виникнення правовідносин).

За визначенням, наведеним у статті 1 цього Закону, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до статей 4, 6 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (в редакції із змінами внесеними Законом України від 24.12.2015 №911-VIII).

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі Порядок №1078).

Вказаний Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Згідно з п.1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. №491-IV Про внесення змін до Закону України Про індексацію грошових доходів населення.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до п.2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Згідно з п.4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Відповідно до довідки фінансової служби військової частини НОМЕР_1 № 642/2416 від 29.05.2025 року, Позивачу нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2019 по 29.09.2022 роки в загальній сумі 18195,63 грн. Отже, як вбачається, Позивачу виплачена індексація грошового забезпечення за спірний період у повному обсязі, з урахуванням вимог положень Порядку № 1078 (а.с.126).

У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що довідка фінансової служби не підтверджує фактичного перерахування коштів, а відповідачем не надано платіжних документів або банківських виписок, які підтверджують здійснення виплати.

Суд не погоджується з доводами позивача щодо недопустимості довідки фінансової служби військової частини НОМЕР_1 №642/2416 від 29.05.2025 року як доказу виплати індексації грошового забезпечення.

Зазначена довідка складена уповноваженим структурним підрозділом військової частини в межах його компетенції та містить інформацію про нарахування і виплату грошового забезпечення позивачу за відповідний період. Такий документ є офіційним документом суб`єкта владних повноважень, сформованим у межах ведення бухгалтерського та фінансового обліку військової частини, та містить відомості про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що оскільки відповідачем підтверджено виплату індексації грошового забезпечення позивачу за спірний період, дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, не виплачену при звільненні.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини 2 статті 36 Закону України від 17.09.2020 №912-ІХ «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Отже, застереження щодо необхідності наявності вислуги 10 років і більше як передумови для виплати військовослужбовцям при звільненні з військової служби одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відноситься до правовідносин, в яких військовослужбовець звільняється з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням тощо.

У свою чергу, у разі звільнення військовослужбовця зі служби за станом здоров`я одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби повинна виплачуватись незалежно від наявності у нього вислуги 10 років і більше.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 23.01.2025 №23-РС (по особовому складу) позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з сімейними обставинами перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років (а.с.14).

Водночас витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 23.01.2025 №24 позивача з 23.01.2025 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 (а.с.14).

У вказаному наказі зазначено, що вислуга років у Збройних Силах становить: календарна 5 років 07 місяців 05 днів, пільгова 1 рік 04 місяці 10 днів, загальна 6 років 11 місяців 15 днів.

Так, відповідно до абзацу десятого підпункту 2 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII (в редакції Закону № 3633-IX від 11.04.2024) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога в таких розмірах: 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 календарних років і більше - які звільняються з військової служби: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначено частиною дванадцятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", під час дії особливого періоду та воєнного стану.

Таким чином, оскільки позивач звільнився з військової служби за сімейними обставинами та не мав вислуги 10 календарних років і більше, у ВЧ НОМЕР_2 відсутні підстави для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення військовослужбовця (щомісячних основних видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення) за період з 13.09.2019 року по 29.09.2022 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи за статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України станом на 2019, 2020, 2021, 2022 роки" з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів, невиплачену при звільненні.

Положеннями Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", яка набрала чинності 01.03.2018, затверджено, зокрема, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.

Пунктом 4 Постанови № 704 (в редакції, чинній до 24.02.2018) було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Проте постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" (яка набрала чинності 24.02.2018) до Постанови № 704 внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 викладено у новій редакції: "Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".

Отже, пунктом 4 Постанови №704 було чітко визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Однак у подальшому постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб", яким, зокрема, в пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" були внесені зміни.

З наведеного слідує, що саме з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18 - діє редакція пункту 4 Постанови № 704, яка діяла до зазначених змін.

Тобто, з 29.01.2020 була відновлена дія пункту 4 Постанови №704 у первісній редакції, котра визначала розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не на 01.01.2018.

Таким чином, розрахунковою величиною для визначення розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення, повинно бути визначене шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 420/6572/22.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).

Отже, з огляду на визначені в частині третій статті 7 КАС України правила, а також враховуючи на те, що з 01.01.2020 положення п.4 постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закону № 1082-ІХ із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

3 12.05.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №481 Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704 (далі - Постанова №481), яка набрала чинності 20.05.2023 та якою по-іншому врегульовані спірні правовідносини.

Пунктом 1 Постанови №481 скасований підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб.

Також пунктом 2 вказаної Постанови внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, виклавши абзац перший в такій редакції: 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі 320/29450/24, залишеним в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року, адміністративний позов задоволено частково:

- визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 неправомірними;

- визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб.

Суд дійшов висновку, що вказаний пункт 2 Постанови №481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб в частині обрахунку розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, зокрема, визначення розрахункової величини в фіксованому розмірі 1 762,00 грн суперечить нормам розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774-VIII та не підлягає застосуванню.

Крім того, суд звертає увагу, що перерахунок розміру посадового окладу та окладу за військовим званням супроводжує здійснення перерахунку (донарахування) усіх видів грошового забезпечення, зокрема, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині за періоди проходження позивача військової служби, починаючи з 2020 року підлягають задоволенню.

В свою чергу, позовні вимоги в частині перерахунку за 2019 рік задоволенню не підлягають враховуючи на те, що з 01.01.2020 положення п.4 постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закону № 1082-ІХ із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату позивачу премії за особистий внесок у загальні результати служби, надбавки за проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, премії у розмірі 590% від посадового окладу, надбавки за особливості проходження служби у розмірі 87,8% від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, надбавки військовослужбовця Сил спеціальних операцій Збройних Сил України в розмірі 50% від п`ятикратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно до вимог Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.

Згідно Довідки про виплачене грошове забезпечення від 06.03.2025 року № 1634/ ФЕС/1193 (а.с.46) Позивачу виплачено:

- у січні 2025 року премію у розмірі 5171,06 грн. та у лютому 2025 премію у розмірі 10812,23 грн, куди входить премія за особистий внесок у загальні результати служби;

- у лютому 2025 премію у розмірі 10812,23 грн, куди входить премія у розмірі 590% від посадового окладу;

- надбавку за особливості проходження служби у січні 2025 року у розмірі 1328,44 грн. за 11 днів служби та у лютому 2025 у розмірі 2777,65 грн за 23 дні служби;

- надбавку ССО у січні 2025 року у розмірі 2686,13 грн. за 11 днів служби та у лютому 2025 у розмірі 5616,45 грн за 23 дні служби;

Факт виплати підтверджується Відомістю зарахувань заробітної плати (грошового забезпечення, стипендії, тощо) ДО ВІЙСЬКОВА ЧАСТИНА НОМЕР_2 за період 2025-01-16 по 2025-02-27 за ІПН НОМЕР_5 , виданою ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.47).

Відповідно до розділу VI. «Виплата надбавки за особливості проходження служби» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (надалі Порядок № 260) для десантно-штурмових військ, до складу яких відноситься Військова частина НОМЕР_2 , надбавка за проходження військової служби збільшена до 87,8% по коефіцієнту 1,35 згідно з Переліком окремих категорій військовослужбовців, яким збільшується розмір щомісячної надбавки за особливості проходження служби відповідно до мінімального розміру залежно від складності та важливості виконуваних обов`язків, що додається до Порядку № 260.

Таким чином, так як надбавка за проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу виплачується лише у Сухопутних військах України, то дана виплата не стосується військовослужбовців Військової частини НОМЕР_2 , а тому Позивач помилково зазначив дану вимогу в своїй позовній заяві, так як надбавка за проходження військової служби виплачується лише одного виду або 65%, або 87,8%. В даному випадку, надбавка за проходження військової служби у розмірі 65% для Позивача не передбачена згідно чинного законодавства.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що відповідачем виплачена грошове забезпечення в цій частині позовних вимог, а отже вони не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату грошової компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за періоди з 21.12.2024 року по 23.01.2025 року та з 13.09.2019 року по 29.09.2022 року.

У випадку звільнення військовослужбовця йому виплачується компенсація за всі невикористані дні щорічної, а також додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пункту 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що у рік звільнення військовослужбовців, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI. «Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби» Порядку № 260 військовослужбовцям виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Таким чином, питання виплати позивачу даної компенсації стосується періоду за час служби в особовому складі Військової частини НОМЕР_2 , а також всі інші роки військової служби в Збройних Силах України починаючи з 2019 року.

Згідно Довідки про виплачене грошове забезпечення від 06.03.2025 року № 1634/ ФЕС/1193, позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку у лютому 2025 у розмірі 48241,27 грн, куди увійшли суми грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за весь час військової служби Позивача у Збройних Силах України починаючи з 2019 року, за виключенням СЗЧ з 29.09.2022 по 10.12.2024 рік (а.с.46).

Факт виплати підтверджується Відомістю зарахувань заробітної плати (грошового забезпечення, стипендії, тощо) ДО ВІЙСЬКОВА ЧАСТИНА НОМЕР_2 за період 2025-01-16 по 2025-02-27 за ІПН НОМЕР_5 , виданою ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.47).

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що відповідачем виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки як учасника бойових дій в цій частині позовних вимог, а отже вони не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення середнього заробітку, за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа № 340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа № 826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа № 824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 1.380.2019.005781.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на викладене, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не може бути розглянута судом на цій стадії як самостійна та така, що підлягає задоволенню.

Право на відповідне відшкодування виникає лише за умови встановлення факту порушення обов`язку роботодавця провести повний та остаточний розрахунок зі звільненим працівником і визначення періоду такої затримки до дня фактичної виплати належних сум. Оскільки на момент звернення до суду остаточний розрахунок із позивачем не проведено, а також триває спір щодо розміру належного грошового забезпечення, визначити період затримки та, відповідно, розмір середнього заробітку за час такої затримки є об`єктивно неможливим.

Таким чином, заявлена вимога є передчасною, носить похідний характер від вимог про перерахунок та виплату грошового забезпечення і може бути реалізована позивачем лише після фактичного проведення остаточного розрахунку та встановлення всіх юридично значимих обставин, що свідчитимуть про наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У зв`язку з цим підстав для її задоволення у межах даної справи суд не вбачає.

Щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів виплати належних при звільненні коштів, по дату фактичного розрахунку.

Згідно зі статтями 1- 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон №2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, сума індексації грошових доходів громадян.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Тобто, підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів; 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини, так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінет Міністрів України 21.02.2001 прийняв постанову №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

В силу приписів пункту 1 Порядку №159 його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001 (пункт 2 Порядку №159).

Детальний перелік грошових доходів, що підлягають компенсації, наведено у пункті 3 Порядку №159, яким встановлено, що компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, сума індексації грошових доходів громадян.

Відтак, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, які вже були нараховані.

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

При цьому, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1 - 3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми попередньо нараховані, але не виплачені.

Зі змісту статті 1 Закону №2050-ІІІ слідує, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події) як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

У пункті 4 Порядку №159 прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14.05.2020 у справі №816/379/16, від 30.09.2020 у справі №280/676/19, від 13.09.2021 у справі №639/3140/17, від 15.10.2020 у справі №240/11882/19 та від 29.04.2021 у справі №240/6583/20.

У разі несвоєчасної виплати сум одноразової грошової допомоги при звільненні провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом не встановлено судових витрат, які б підлягали розподілу.

Керуючись ст.ст.139, 246, 255, 292-297, 325 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_6 ), військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ; ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсації за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, з 01.01.2020 по 29.09.2022 року включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 01.01.2020 року по 29.09.2022 року включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, з урахуванням виплачених сум.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсації за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, з 21.12.2024 року по 23.01.2025 року включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 21.12.2024 року по 23.01.2025 року включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму недоплаченого розміру грошового забезпечення, за весь час затримки виплати, за період з 21.12.2024 року по дату фактичного розрахунку.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму недоплаченого розміру грошового забезпечення, за весь час затримки виплати, за період з 01.01.2020 року по дату фактичного розрахунку.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду К.М. ПРИТУЛА