Справа № 160/21079/25
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2026-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 березня 2026 року м. Дніпросправа № 160/21079/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року (суддя 1-ї інстанції Врона О.В.) в адміністративній справі №160/21079/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

21.07.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25 березня 2025 року №44870/01-16 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду у даній справі щодо зарахування страхового стажу.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України протиправно відмовлено у призначенні пенсії, не зарахувавши до стажу позивача періоди роботи в Латвійській Республіці.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року позов задоволено.

Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає про правомірність рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком. Наголошує, що до страхового стажу позивача не було зараховано період роботи з 07.07.1986 по 23.09.1989, оскільки печатка при звільненні є нечитабельною, що, на думку скаржника, суперечить вимогам відповідної Інструкції. Крім того, періоди роботи з 02.10.1989 по 05.03.1990 та з 20.03.1990 по 25.03.1991 не зараховано до стажу у зв`язку з тим, що записи про звільнення засвідчені печатками без перекладу. Також зазначає, що для зарахування до страхового стажу періодів роботи з 29.03.1991 по 25.07.1993 та з 03.08.1993 по 11.08.1997, набутих на території Латвії, позивачу необхідно надати відповідний формуляр.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у її задоволенні.

Також представником позивача подано заяву про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся 17.04.2025 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою і документами про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровський області від 25.03.2025 №00 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Головним управлінням зазначено, що пенсійний вік визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 60 років. Необхідний страховий стаж визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 32 роки.

Встановлено, що вік заявника 59 років 11 місяців 1 день.

Страховий стаж особи становить 27 років 0 місяців 13 днів.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано:

період роботи з 07.07.1986 по 23.09.1989 печатка при звільненні з роботи нечитабельна;

періоди роботи з 02.10.1989 по 05.03.1990, з 20.03.1990 по 25.03.1991 звільнення з роботи завірені печаткою без перекладу. Страховий стаж, набутий на території Латвії після 01.01.1991 року зараховується на підставі формуляру. Формуляр про підтвердження страхового стажу відсутній;

періоди роботи з 29.03.1991 по 25.07.1993, з 03.08.1993 по 11.08.1997 для зарахування стажу набутого у Латвії необхідно надати формуляр відповідно до Угоди між Україною та Латвійською Республікою про соціальне забезпечення, завірений підписами та печаткою відповідної Держави та ксерокопію формуляру після перекладу від відділу виконання міжнародних договорів управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ у даній області для визначення права на пенсію. Формуляр про підтвердження страхового стажу відсутній.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням, позивач за захистом свої порушених прав і інтересів звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість.

Переглядаючи судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно із положеннями частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частина третя статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац перший частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

Пунктом 3 зазначеного Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Наведені норми права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а, від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17.

Як вбачається з матеріалів справи, у межах спірних правовідносин позивачем заявлено позовні вимоги щодо відмови у призначенні пенсії за віком рішенням від 25.03.2025, а також щодо незарахування до страхового стажу періодів його трудової діяльності згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.09.1983.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відмова позивачу в призначені пенсії за віком обґрунтована відсутністю страхового стажу. У спірному рішенні вказано, що до страхового стажу позивача не зараховано:

- період роботи з 07.07.1986 по 23.09.1989 оскільки печатка при звільненні з роботи нечитабельна;

- періоди роботи з 02.10.1989 по 05.03.1990, з 20.03.1990 по 25.03.1991 оскільки звільнення з роботи завірені печаткою без перекладу. Страховий стаж, набутий на території Латвії після 01.01.1991 зараховується на підставі формуляру. Формуляр про підтвердження страхового стажу відсутній;

- періоди роботи з 29.03.1991 по 25.07.1993, з 03.08.1993 по 11.08.1997 для зарахування стажу набутого у Латвії необхідно надати формуляр відповідно до Угоди між Україною та Латвійською Республікою про соціальне забезпечення, завірений підписами та печаткою відповідної Держави та ксерокопію формуляру після перекладу від відділу виконання міжнародних договорів управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ у даній області для визначення права на пенсію. Формуляр про підтвердження страхового стажу відсутній.

Щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи з 07.07.1986 по 23.09.1989, з 02.10.1989 по 05.03.1990 та з 20.03.1990 по 25.03.1991, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вбачається із копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 26.09.1983, остання у спірні періоди містить наступні записи:

07.07.1986 був прийнятий до Будівельного управління №52 треста «Ригапромстрой» електромонтером 4 розряду відповідно до наказу №1-к (§2) від 07.07.1986;

01.08.1986 переведений муляром другого розряду відповідно до наказу №19-к(§2)

від 06.08.1986;

23.09.1989 звільнений з роботи по ст. 31КЗпП Латвійської РСР за власним бажанням відповідно до наказу №82осп від 23.09.1989;

02.10.1989 прийнятий до Інженерно-технічного кооперативу «Интекс» (мовою оригіналу) муляром відповідно до наказу №28 від 02.10.1989;

05.03.1990 звільнений за ст. 31 КЗпП Латвійської РСР за власним бажанням відповідно до наказу №16-90 від 05.03.1990;

20.03.1990 прийнятий на роботу різноробочим до Виробничого об`єднання «НИССА» відповідно до наказу №12-90 від 20.03.1090;

25.03.1991 звільнений з роботи за ст. 31 КЗпП Латвійської РСР за власним бажанням відповідно до наказу №15-30 від 25.03.1991.

Трудова книжка позивача в частині спірного періоду оформлена у відповідності до вимог законодавства, в трудовій книжці містяться відомості про роботу позивача муляром та різноробочим, вказані записи вчинені на підставі наказів по підприємству, завірені підписом уповноваженої особи та печатками підприємства.

Зі спірного рішення пенсійного органу та апеляційної скарги вбачається, що підставою для незарахування цих періодів роботи позивача до страхового стажу стала нечитабельність печатки підприємства та відсутність їх нотаріально завіреного перекладу.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до означених тверджень відповідача, оскільки обов`язок щодо заповнення трудових книжок покладено саме на роботодавця.

Так, на момент заповнення трудової книжки позивача була чинна Інструкція «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях», що затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція №162).

Відповідно до п.2.2 розділу 2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. В трудову книжку вносяться: дані про робітника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність.

Пунктом 2.3. розділу 2 Інструкції №162 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагороди і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні в день звільнення і повинні повністю відповідати тесту наказу (розпорядження).

З кожним записом, що вноситься на підставі наказу (розпорядження) в трудову книжку про прийом на роботу, переводах на іншу постійну роботу і звільнення, адміністрація зобов`язана ознайомити власника цієї книжки під підпис в особовій картці (п.2.4. розділу 2 Інструкції).

Відповідні вимоги щодо заповнення трудових книжок містяться і в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до п. 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення.

Згідно з п.2.6 Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до п. 4.1 Інструкції №58, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналізуючи вищевказані норми, суд доходить до висновку, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок працівників та внесення в них достовірних відомостей саме на роботодавців, також на керівників підприємств (роботодавців) покладено і обов`язок по заміні печаток і штампів цих підприємств.

Приписами пункту 18 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС № 656 від 06.09.1973 «Про трудові книжки робітників та службовців» визначено, що відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

Аналогічні положення містить і постанова Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки», за змістом пункту 4 якої відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції наголошує, що працівник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто таким працівником. Обов`язок ведення трудових книжок (заповнення, внесення відповідних записів та засвідчення з проставленням печатки підприємства або відділу кадрів, внесення виправлень та/або змін до записів) законодавцем покладено на адміністрацію підприємств (власника або уповноважений ним орган). Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому, власне, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

Також, колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідної тривалості, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.

В контексті обставин цієї справи та доводів Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області покладених ним в основу свого рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу та апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції враховує й те, що відповідно до пункту 4.7 розділу IV Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Абзацом четвертим пункту 1.8 розділу I Порядку №22-1 визначено, що у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.

За приписами п. 4.2 розділу IV Порядку №22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію зокрема: повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про повідомлення пенсійним органом позивача про необхідність надання додаткових документів до його заяви про призначення пенсії, зокрема і нотаріально завіреного перекладу печатки підприємства при його звільненні, як і не доведено відсутності у трудовій книжці позивача, яка у даному випадку є основним документом, що підтверджує стаж відповідних записів чи неточностей.

Щодо правомірності незарахування пенсійним органом до страхового стажу позивача періоду його роботи на території Латвійської республіки з 29.03.1991 по 25.07.1993, з 03.08.1993 по 11.08.1997, колегія суддів зазначає таке.

Приписами статті 4 Закону №1058-IV визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України та складається, зокрема з міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Так між Україною і Латвійською Республікою укладений Договір про співробітництво в галузі соціального забезпечення підписаного 26.02.1998 в м. Києві та ратифіковано Україною 19.03.99 відповідно до Закону України «Про ратифікацію Договору між Україною і Латвійською Республікою про співробітництво в галузі соціального забезпечення» № 525-XIV (далі - Договір).

Відповідно до статті 3 цього Договору, він поширюється на вказані нижче сфери соціального забезпечення, які регулюються законодавством України, зокрема, пенсії по інвалідності; пенсії за віком; пенсії за вислугу років; пенсії в разі втрати годувальника, соціальні пенсії.

Згідно з статтею 16 Договору, для встановлення права на пенсію, зумовлену накопиченням періодів страхування, в цілях підсумовування періодів зараховуються періоди страхування, накопичені згідно із законодавством обох Сторін за умови, що вони не збігаються повністю або частково у часі.

При призначенні пенсій, зумовлених наявністю періодів роботи за певною професією або на певній роботі, зараховуються тільки періоди, накопичені згідно із законодавством обох Сторін у відповідній системі, професії або роботі. Якщо підсумовані таким чином періоди не відповідають умовам, які дають право на зазначені пенсії згідно із законодавством обох Сторін, то ці періоди зараховуються для призначення пенсій на загальних підставах.

Трудовий стаж (періоди) і прирівняні до них періоди, набуті на території України або Латвійської Республіки до 1 січня 1991 року особами, які проживають на території обох Сторін, складає страховий стаж, незалежно від сплати внесків соціального страхування, і враховується при призначені і нарахуванні пенсії на території обох Сторін за умови, що одна із Сторін вже не здійснює виплату пенсій за вказані періоди.

Відповідно до статті 17 цього Договору, якщо право на пенсію згідно із законодавством Сторін виникає тільки в результаті підсумовування періодів страхування, набутих згідно із законодавством обох Сторін, розмір пенсії кожна Сторона обчислює і виплачує відповідно до страхового стажу, набутого на її території.

Колегія суддів проаналізувавши означені норми Договору, погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість тверджень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо зарахування періоду роботи в Латвійській Республіці тільки до 01.01.1991, оскільки ним дійсно передбачено різні правила для врахування періодів роботи для визначення права на пенсію та для визначення розміру пенсії, без урахування факту сплати чи несплати страхових внесків за спірний період.

Відтак, оскільки трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1 від 26.09.1983 підтверджено спірні періоди його роботи в Латвійській Республіці, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для їх зарахування до страхового стажу позивача.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених законодавчих норм, висновків Верховного Суду та встановлених обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25.03.2025 №00 було прийнято суб`єктом владних повноважень не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому є протиправним та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим ефективним відновленням порушеного права та інтересів позивача в даному випадку є саме зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути його заяву про призначення пенсії за віком від 18.03.2025, з урахуванням висновків суду у даній справі щодо зарахування страхового стажу.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст.ст. 134, 139 КАС України.

Судом встановлено, що 10.03.2026 представником позивача було подано заяву про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Вказана заява вмотивована тим, що у зв`язку із розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції, позивач поніс судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн.

Відповідач не скористався правом подання заперечень щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу в сумі 15000,00 грн. представником позивача зокрема надано: копію договору про надання правничої допомоги №18/07 від 18.07.2025, копію додаткової угоди №2 до договору про надання правничої допомоги №18/07 від 18.07.2025, акт №09/03 приймання-передачі наданих послуг згідно з договором №18/07 від 18.07.2025 про надання правничої допомоги, опис наданих послуг у справі №160/21079/25 за договором №18/07 від 18.07.2025 про надання правничої допомоги.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 у справі № 320/3271/19.

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Оцінюючи заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, колегія суддів враховує категорію та складність справи, характер спірних правовідносин, обсяг і зміст наданих адвокатом послуг, а також час, необхідний для їх надання.

З урахуванням принципів розумності, обґрунтованості та пропорційності судових витрат до предмета спору, співмірності їх розміру зі складністю справи, обсягом наданих послуг, витраченим адвокатом часом, ціною позову та значенням справи для сторін, колегія суддів доходить висновку, що заявлений до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу у сумі 15 000,00 грн є значно завищеним.

За таких обставин суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року в адміністративній справі №160/21079/25 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ().

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 11 березня 2026 року.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя Н.П. Баранник

суддя А.А. Щербак