Справа № 320/29939/23
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2026-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.

Суддів: Беспалова О.О., Вівдиченко Т.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 20.07.2023 №32 щодо відмови в призначенні пенсії за віком відповідно до вимог ч. 2 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити з 13.07.2023 пенсію за віком відповідно до вимог ч. 2 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до положень частини 2 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". За принципом екстериторіальності її звернення було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, яке рішенням №32 від 20.07.2023 відмовило в призначенні пенсії.

У рішенні про відмову зазначено, що підставою для негативного висновку стала відсутність необхідного страхового стажу, який для призначення пенсії у 63-річному віці має становити від 20 до 30 років. Визнаний страховий стаж позивача був визначений у розмірі трьох місяців, що значно менше необхідного мінімуму. Водночас позивач зазначає, що відповідач необґрунтовано не врахував низку періодів її трудової діяльності та навчання, що призвело до неправильного розрахунку страхового стажу.

Зокрема, позивач вказує, що відповідач не зарахував до страхового стажу період її навчання у ГПТУ-8 м. Миколаєва з 01.09.1975 по 15.07.1977, хоча відповідний запис наявний у трудовій книжці. Відмова обґрунтована тим, що у записі не зазначено номер і дату видачі документа, на підставі якого внесений запис, а окремо документ про освіту чи довідка не надавалися. Однак, відповідно до законодавчих норм, зокрема пункту "д" частини 3 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", період навчання в спеціальному навчальному закладі підлягає зарахуванню до стажу роботи. Відповідальність за ведення трудових книжок покладається на керівника відповідного підприємства, тому будь-які недоліки ведення обліку не можуть негативно позначатися на правах заявника.

Додатково позивач посилається на рішення Верховного Суду України у справах №677/27/17 та №428/7863/17, в яких викладено висновок про те, що помилки або неточності у веденні трудової книжки не є підставою для позбавлення особи права на включення відповідного періоду до страхового стажу. Позивач також вказує, що відповідач не повідомив її про необхідність додаткового підтвердження страхового стажу, чим порушив положення Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії.

Окрім того, позивач наполягає на необґрунтованості неврахування періодів її трудової діяльності з 22.07.1977 по 09.12.1996. Відмова була мотивована неточністю в написанні її дошлюбного прізвища російською мовою в трудовій книжці, яке незначною мірою відрізняється від написання у свідоцтві про шлюб. Позивач аргументує, що така розбіжність не може бути вагомою підставою для виключення зазначених періодів з розрахунку страхового стажу, оскільки загальна інформація підтверджує її особу та трудовий шлях. Позивач також надає відповідні копії документів, що підтверджують зміну прізвища та фактичну трудову діяльність у відповідні періоди.

Таким чином, позивач вважає рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 20.07.2023 протиправним, оскільки таке рішення ухвалено без всебічного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів, що є порушенням принципів адміністративного процесу. Позивач наголошує, що має право на пенсію за віком при досягненні 63-річного віку та за наявності страхового стажу не менше 20 років, який фактично становить 21 рік з урахуванням спірних періодів.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 20.07.2023 №32 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до вимог частини 2 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до вимог частини 2 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 12.07.2023.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято з неповним та невірним з`ясуванням фактичних обставин справи, порушенням норм матеріального права.

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2025 року та від 11 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Керуючись частинами 1 та 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до фактичних обставин справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13.07.2023 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до частини 2 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Після реєстрації заяви та сканування копій документів Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, а саме Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

За результатами розгляду заяви позивача та доданих до неї документів ГУ ПФУ в Донецькій області прийняло рішення №32 від 20.07.2023 про відмову у призначенні пенсії за віком. Підставою для такого рішення стала недостатня кількість страхового стажу, визначена у розмірі трьох місяців, що є значно меншим за мінімально необхідний обсяг стажу - від 20 до 30 років, як встановлено частиною 2 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №32 від 20.07.2023 зазначено, що до страхового стажу позивача не було включено певні періоди навчання та трудової діяльності. Зокрема, не зараховано період її навчання у ГПТУ-8 міста Миколаєва з 01.09.1975 по 15.07.1977. Відмову аргументовано тим, що запис у трудовій книжці не містить номера та дати видачі документа, на підставі якого було внесено цей запис, а додаткового документа, що підтверджує проходження навчання, не надано.

Окрім того, не включено до страхового стажу періоди трудової діяльності позивачки з 22.07.1977 по 09.12.1996. Відмова ґрунтується на тому, що в трудовій книжці на титульному аркуші дошлюбне прізвище " ОСОБА_2 " не збігається з офіційним написанням у свідоцтві про шлюб, де воно зазначене як " ОСОБА_2 ". Внаслідок цього відповідні записи трудової книжки не були враховані при розрахунку страхового стажу.

На момент подання заяви 13.07.2023 позивачці виповнилось 63 роки, що відповідає віковому критерію для отримання пенсії. Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з 01.01.2023 особи, які досягли 63 років, мають право на пенсію за віком за умови наявності страхового стажу від 20 до 30 років. Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області визнало, що загальний страховий стаж позивачки складає три місяці, що є недостатнім для призначення пенсії.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про оскарження рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, вимагаючи його скасування та зобов`язання призначити їй пенсію за віком.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виснував, що відповідач, відмовляючи зараховувати періоди навчання позивача з 01.09.1975 по 15.07.1977 та роботи позивача з 22.07.1977 по 09.11.1977, з 22.11.1977 по 03.09.1980, з 06.10.1980 по 24.07.1981, з 30.07.1981 по 17.10.1986, з 27.10.1986 по 04.11.1988, з 24.11.1988 по 17.09.1989, з 18.09.1989 по 09.12.1996 до загального стажу, діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Позивач, яка на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, досягла 63 річного віку, мала необхідний стаж роботи, набула право на призначення пенсії за віком.

У своїй скарзі апелянт зазначив про те, що він правомірно прийняв рішення від 20 липня 2023 року № 32 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону № 1058, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Також апелянт вказав, що рішення, ухвалене судом першої інстанції, є необґрунтованим, судом неповно з`ясовано обставини по справі та не надано правильної оцінки аргументам учасників справи.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статі 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг врегульовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Згідно з ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Статтею 56 Закону України №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно із статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктами 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

При вирішенні спору, що виник між сторонами, суд виходить із того, що положення Порядку № 637 щодо підтвердження стажу роботи мають застосовуватися лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме: за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

При цьому, як передбачено пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників", заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції №58 від 29.07.1993 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно пункту 2.6 Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних даних покладено на уповноважений ним орган, тобто на підприємство де працював позивач.

Поряд із цим суд зауважує, що особа не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів уповноваженою особою і, тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини уповноваженого органу не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.

Даний правовий висновок відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 по справі №687/975/17.

За таких обставин, пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення трудової книжки та інших документів щодо відомостей про період роботи на підприємстві на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження страхового стажу), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Водночас, за змістом наведених норм відповідальним за заповнення трудової книжки є уповноважений орган.

За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а, не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

При цьому, суд враховує відсутність вини позивача у наявних зауваженнях щодо коректності заповнення записів у його трудовій книжці та спірних періодів, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на особу, а на уповноважених осіб, тому це не може позбавити громадян конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання надання пенсії за віком.

Також відповідачем не надано доказів того, що позивач не працював у спірні періоди на вказаному підприємстві, чи записи у трудовій книжці позивача стосовно спірного періоду зроблені з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню до страхового стажу, або взагалі відсутні, а тому суд вважає за можливе вважати їх як належною інформацією, яка утримує в собі доказову складову на підтвердження права позивача на пенсійне забезпечення.

Водночас, суд зауважує, що на підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (діючого на час вчинення спірних правовідносин), затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (надалі Порядок №22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано суду доказів проведення ним перевірки відомостей, поданих для обчислення пенсії з первинними документами.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, який вказав, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом, зокрема, зобов`язання призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до вимог частини 2 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 12 липня 2023 року.

Жодних належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.

Доказів, які б відповідали вимогам статей 73-76 Кодексу адміністративного судочинства України, та спростовували зазначені вище мотиви або підтверджували відсутність підстав для задоволення позову апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

Згідно зі ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 242, 308, 315, 311, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов

Т.Р. Вівдиченко