Справа № 580/9949/24
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2026-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

13 березня 2026 року
справа №580/9949/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Кравчука В.М. та Шарапи В.М., перевіривши касаційну скаргу Міністерства оборони України
на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2025 року
у справі №580/9949/24
до Міністерства оборони України,
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
08 жовтня 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернулася до адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати пункт 18 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 квітня 2024 року №8/д щодо непризначення їй одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 (далі - постанова КМУ №168), як дружині загиблого ІНФОРМАЦІЯ_1 сержанта ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), смерть якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, та повернення документів на доопрацювання;
- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату їй одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 16 Закону №2011-XII, пунктом 2 постанови КМУ №168 як дружині загиблого ІНФОРМАЦІЯ_1 сержанта ОСОБА_2 , смерть якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, у розмірі 15 млн. грн.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2025 року, задоволено позов частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 18 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 квітня 2024 року №8/д щодо непризначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 16 Закону №2011-XII, пунктом 2 постанови КМУ №168 як дружині загиблого ІНФОРМАЦІЯ_1 сержанта ОСОБА_2 , смерть якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, та повернення документів на доопрацювання.

Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової допомоги як дружині загиблого ІНФОРМАЦІЯ_1 сержанта ОСОБА_2 , смерть якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалено стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 відшкодування судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 1000,00 грн.

Не погодившись з рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій, Міністерство оборони України 18 грудня 2025 року звернулося з касаційною скаргою, заявою про поновлення строку на касаційне оскарження до Верховного Суду та клопотанням про відстрочення сплати судового збору. У касаційній скарзі Міністерство оборони України просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Під час розгляду справи у касаційному порядку Судом було встановлено, що скаржник - суб`єкт владних повноважень звернувся з касаційною скаргою після спливу тридцяти днів з дня вручення йому копії постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2025 року, не обґрунтувавши, при цьому, поважність підстав пропуску цього строку.

Керуючись частиною п`ятою статті 4 Закону України від 22 грудня 2005 року № 3262 «Про доступ до судових рішень», згідно з якою судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень, Судом з`ясовано, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2025 року була ухвалена в порядку письмового провадження та набрала законної сили з моменту її прийняття.

Отже, останнім днем для звернення до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою в межах встановленого законом строку був день із датою 25 липня 2025 року, в той час, як касаційну скаргу до Верховного Суду заявником подано більше ніж через чотири місяці після закінчення строку на касаційне оскарження (18 грудня 2025 року).

На обґрунтування поважності підстав пропуску строку відповідач зазначав, що Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 25 червня 2025 року не роз`яснив строки касаційного оскарження. Для недопущення пропуску строку подання касаційної скарги Міністерство оборони України просило також відстрочити сплату судового збору.

Інших підстав пропуску строку відповідач не наводив.

Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2025 року касаційну скаргу Міністерства оборони України було залишено без руху з мотивів її невідповідності вимогам статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки наведені у заяві про поновлення строку підстави, визнані судом неповажними; статті 330 КАС України, у зв`язку з несплатою судового збору та встановлено заявнику десятиденний строк для усунення вказаних недоліків з дня отримання копії ухвали, протягом якого особа має право надати суду обґрунтовану заяву про поновлення процесуального строку та документ про сплату судового збору.

Верховний Суд визнав наведені у заяві про поновлення строку підстави пропуску процесуального строку неповажними з тих підстав, що нероз`яснення у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції щодо строку та порядку касаційного оскарження судових рішень, ухвалених у порядку спрощеного позовного провадження, не може розглядатися як обставина, що унеможливлює або ускладнює реалізацію суб`єктом владних повноважень права на касаційне оскарження. Таким чином, Міністерство оборони України не надало належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку, як і точної дати отримання заявником копії оскаржуваної постанови.

У межах строку для усунення недоліків касаційної скарги представник Міністерства оборони України звернувся із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження та документом про сплату судового збору.

На обґрунтування поважності підстав пропуску строку скаржник зазначав, що суд апеляційної інстанції у своїй постанові не зазначив нічого про можливість її оскарження в касаційному порядку, оскільки у тексті постанови було вказано, що вона є остаточною та оскарженню не підлягає, що, за словами представника, фактично позбавило його можливості подальшого оскарження.

Крім того, скаржник зазначав, що, оскільки справа за категорією підпадала під критерії малозначної, представник витратив значний час на дослідження висновків Верховного Суду у типових справах, щоб обґрунтувати підстави для відкриття провадження за пунктом «в» частини п`ятої статті 328 КАС України.

Разом з тим скаржник зазначав, що діяв добросовісно і не подавав скаргу раніше, аби не зловживати правами на оскарження рішень, які формально не підлягають перегляду.

Представник Міністерства оборони України також вказував, що на момент надходження ухвали про залишення скарги без руху він перебував у відпустці за межами Києва, а згодом був зарахований на навчання до Національного університету оборони України.

Інших обґрунтованих доводів, які б підтверджували поважність підстав пропуску строку касаційного оскарження відповідачем наведено не було.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.

Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2026 року визнано неповажними наведені Міністерством оборони України підстави пропуску строку, відмовлено у задоволенні заяви про поновлення строку на касаційне оскарження та відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2025 року у справі №580/9949/24.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження Верховний Суд виходив з того, що право на касаційне оскарження не є абсолютним і обмежене процесуальними строками, які спрямовані на забезпечення принципу правової визначеності (res judicata). Суд наголошує, що поновлення пропущеного строку можливе лише у разі наявності об`єктивних, непереборних та незалежних від волі особи перешкод. Натомість Міністерство оборони України як суб`єкт владних повноважень, не надало доказів існування таких обставин, обмежившись лише посиланнями на внутрішні організаційні труднощі та суб`єктивне тлумачення процесуальних норм.

Колегія суддів відхилила доводи скаржника щодо перебування представника у відпустці чи на навчанні, зазначивши, що державний орган зобов`язаний забезпечити безперервність своєї роботи незалежно від наявності чи відсутності відповідальних працівників. Також було визнано безпідставними твердження про відсутність роз`яснень порядку оскарження в рішенні апеляційного суду, оскільки суб`єкт владних повноважень діє на засадах презумпції знання закону. Суд підкреслив, що необхідність тривалого вивчення судової практики для обґрунтування касаційної скарги свідчить про правову оцінку справи, а не про наявність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення зі скаргою.

Оскільки скаржник у встановлений судом строк не навів поважних причин пропуску строку касаційного оскарження, Верховний Суд на підставі пункту 4 частини першої статті 333 КАС України дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження. Суд констатував, що дотримання процесуальних строків є обов`язком учасників справи, а їх безпідставне поновлення через значний проміжок часу порушило б баланс інтересів сторін та стабільність правовідносин.

Колегія суддів звертає увагу, що касаційну скаргу подано більш ніж через чотири місяці після спливу встановленого законом строку, при цьому наведені заявником пояснення свідчать не про наявність об`єктивних перешкод для звернення до суду, а про свідоме зволікання з реалізацією процесуального права на касаційне оскарження.

Така поведінка суб`єкта владних повноважень, який є професійним учасником судового процесу та зобов`язаний діяти сумлінно і добросовісно, фактично спрямована на затягування завершення судового розгляду та не узгоджується з принципами правової визначеності та належного здійснення правосуддя.

Відповідно до статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

При цьому колегія суддів вказує на особливості втілення принципу неприпустимості зловживання процесуальним правами в адміністративному судочинстві. Так, згідно з частиною четвертою статті 45 КАС України суд зобов`язаний вживати заходів щодо запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання учасником судового процесу його процесуальними правами суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

У цьому контексті слід згадати Рекомендацію R(84)5 Комітету міністрів державам-членам щодо принципів цивільного судочинства, спрямованих на вдосконалення судової системи від 28 лютого 1984 року (Рекомендація R(84)5), та Рекомендацію R(95)5 Комітету міністрів державам-членам щодо введення в дію та поліпшення функціонування систем і процедур оскарження у цивільних або комерційних справах від 07 лютого 1995 року (Рекомендація R(95)5).

Зокрема, у Рекомендації R(84)5 констатується, що деякі норми судочинства, прийняті державами-членами, можуть стати перешкодою ефективного здійснення правосуддя, оскільки ними можуть іноді зловживати або маніпулювати для затягування судового розгляду; потрібно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш швидких форм судочинства та захистити їх від зловживань або затримок, зокрема, наділивши суд повноваженнями вести судочинство більш ефективно. У зазначеному документі визначено такі принципи судочинства, спрямовані на вдосконалення судової системи: 1) судочинство зазвичай має складатися не більше ніж із двох судових засідань; суд повинен уживати заходів щодо того, щоб усі дії, необхідні для проведення другого засідання, застосовувалися своєчасно, не допускаючи затримки; 2) стосовно будь-якої сторони повинні застосовуватися санкції, якщо вона, отримавши судове повідомлення, не вчинить процесуальних дій у строки, встановлені законом або судом; 3) коли сторона подає явно необґрунтований позов, суд повинен мати повноваження приймати рішення у справі на основі спрощеної процедури і, якщо це необхідно, накладати на цю сторону штраф або виносити рішення про відшкодування збитків іншій стороні; 4) коли сторона під час судового розгляду поводиться недобросовісно та явно порушує процедуру з очевидною метою затягнути розгляд справи, суд повинен мати повноваження або негайно прийняти рішення по суті, або застосувати такі санкції, як, наприклад, накласти штраф, зобов`язати відшкодувати збитки або позбавити права на процесуальні дії; в особливих випадках суд повинен стягувати з адвоката судові витрати.

У статті 4 Рекомендації R(95)5 визначено заходи щодо запобігання будь-яким зловживанням системою оскарження. Зокрема зазначається, що для запобігання будь-яким зловживанням системою або процедурою оскарження державам слід передбачити можливість прийняття деяких або всіх таких заходів: вимагати від осіб, які подають скаргу на ранньому етапі, зазначення розумних підстав для своїх скарг; дозволити суду другої інстанції відхиляти відповідно до спрощеної процедури (наприклад, без інформування про це іншої сторони) будь-які скарги, що видаються йому явно необґрунтованими, нерозумними або поданими з наміром дошкулити; у цих випадках суд також може впливати на особу за допомогою таких санкцій, як накладення штрафу; коли вимушені затримки виникають із вини однієї зі сторін, вимагати від цієї сторони покриття додаткових витрат, зумовлених затримкою.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що у разі виявлення зловживання процесуальними правами суд зобов`язаний ужити заходів, спрямованих на попередження та/або протидію такому зловживанню, що зумовлено необхідністю: а) захисту процесуальних прав інших сторін, зокрема, щодо розгляду та вирішення справ у «розумні строки»; б) гарантувати дотримання всіма учасниками справи обов`язку виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; в) захисту довіри до суду, професійності та авторитету суддів; г) своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи, вирішення справи, а також винесення рішення за умови правильного застосування норм матеріального права, дотримання норм процесуального права; ґ) гарантувати виконання учасниками судового процесу всіх процесуальних обов`язків, визначених законом або судом, водночас учасники справи також повинні мати активну позицію щодо інформування суду про виявлені випадки зловживання процесуальними правами іншими учасниками з викладенням відповідних доводів і наданням доказів.

Зокрема, відповідно до пункту 1 частини другої статті 45 КАС України до проявів зловживання процесуальними правами в адміністративному судочинстві належить подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, подання клопотання для вирішення питання, яке вже вирішено судом, заявлено безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

У частині другій статті 45 КАС України наведений перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, який, однак, не є вичерпним, оскільки суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер. При цьому вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесено на розсуд суду, що розглядає справу.

Колегія суддів враховує, що суспільна небезпека зловживання процесуальними правами в адміністративному судочинстві полягає у тому, що дії (бездіяльність), які становлять зміст такого зловживання правом, спричиняють настання негативних наслідків, що можуть проявлятися для учасників справи у недосягненні судом завдань адміністративного судочинства, визначених у частині першій статті 2 КАС України, та для суду та усієї судової системи - у зниженні рівня довіри до судової гілки влади, у поставленні під сумнів професійності та авторитету суддів. Крім того, зловживання процесуальними правами у формі подання безпідставних апеляційних та касаційних скарг має безпосередній вплив на збільшення бюджетних витрат на судову систему.

Колегія суддів наголошує, що основне призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це насамперед, у межах касаційного провадження конкретної справи сформувати обґрунтовану правову позицію щодо застосування надалі всіма судами певної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права і таким чином, спрямувати судову практику в єдине та узгоджене правозастосування (вказати напрям, у якому у майбутньому слід здійснювати вибір та застосування правової норми).

Проте, Міністерством оборони України грубо порушено свої процесуальні обов`язки щодо виконання процесуальних дій у встановлені законом строки, що призвело до безпідставного затягування розгляду справи та у подальшому - постановленя ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження у зв`язку з пропуском строку на касаційне оскарження.

Згідно зі статтею 358 КАС України суд касаційної інстанції у випадках і порядку, встановлених статтею 249 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 249 КАС України встановлено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд установлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Вирішення питання щодо наявності правових підстав для постановлення окремої ухвали здійснюється виключно з ініціативи суду, хоч повідомлена сторонами інформація (заявлене клопотання) може бути прийнята до уваги.

Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 22 вересня 2021 року у справі №9901/144/21.

Аналіз положень статті 249 КАС України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені судом саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом суду.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 07 лютого 2019 року у справі №800/500/16 та ухвалі від 18 березня 2019 року у справі №200/4900/17.

Відповідно до абзацу першого пункту 9 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №671 (далі - Положення №671), Міноборони очолює Міністр, якого з числа цивільних осіб призначає на посаду за поданням Президента України і звільняє з посади Верховна Рада України.

Згідно з підпунктами 1, 3, 29 пункту 10 Положення №671 Міністр, зокрема: очолює Міноборони, здійснює керівництво його діяльністю, військово-політичне і адміністративне керівництво Збройними Силами безпосередньо та через підпорядкованих йому першого заступника Міністра, заступників Міністра та Головнокомандувача Збройних Сил; організовує та контролює виконання в Міноборони Конституції України, законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України; представляє Міноборони у відносинах з іншими органами, підприємствами, установами і організаціями в Україні та за її межами;

З огляду на наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що неналежна організація процесуального представництва інтересів Міністерства оборони України у судових спорах та несумлінне використання процесуальних прав потребують реагування суду шляхом постановлення окремої ухвали з метою усунення причин та умов, що сприяють таким порушенням.

Аналогічний підхід щодо застосування статті 249 КАС України у разі зловживання процесуальними правами суб`єктом владних повноважень застосований в Окремій ухвалі від 23 вересня 2020 року у справі №809/295/17, від 13 вересня 2022 року у справі №320/1167/21 та від 23 червня 2023 року у справі №440/7433/21.

Керуючись статями 3, 243, 249, 358 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Довести до відома Міністра оборони України про встановлені факти зловживання процесуальними правами Міністерством оборони України, а також про необхідність вжиття невідкладних заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли встановленим порушенням.

2. Про вжиті заходи повідомити Верховний Суд не пізніше одного місяця з моменту отримання окремої ухвали.

3. Окрема ухвала Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді В.М. Кравчук

В.М. Шарапа