Справа № 705/7376/25
Суддя: Єщенко О. І.
Дата ухвалення: 2026-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №705/7376/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року м.Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Єщенко О.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Яроміч О.В. звернулася до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом, в інтересах ОСОБА_1 , до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, в якому просила: скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення № БЦРТЦК/3224/25 від 10.08.2025, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , полковником ОСОБА_2 ; закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП - у зв`язку з відсуністю події та складу адміністративного правпорушення; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , - 12 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та сплачений судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07.08.2025 о 10:30 год. на блокпості, розташованому на автодорозі Київ-Одеса (78 км), у місті Біла Церква Київської області, працівники поліції разом із працівниками ТЦК зупинили позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та примусово доставили його до ІНФОРМАЦІЯ_2 . У приміщенні РТЦК на позивача чинився психологічний тиск. Працівники центру змусили його підписати заяву про нібито вчинення правопорушення, а саме: відсутність при ньому військово-облікового документу та непред`явлення його на вимогу посадових осіб РТЦК, що кваліфікували як порушення ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Під час спілкування працівники РТЦК погрожували, що у разі відмови від підписання він «згноїться у підвалах ТЦК». Побоюючись за власну безпеку, позивач був вимушений написати заяву про визнання правопорушення всупереч своїй волі. При цьому, фактично жодного правопорушення позивач не вчиняв. Під час зупинки ОСОБА_1 мав при собі паперовий військовий квиток і пред`явив його для огляду, однак посадові особи РТЦК «не звернули на це увагу». Позивач також намагався пред`явити свій військовий квиток через електронний документ у мобільному застосунку «РЕЗЕРВ+», проте через відсутність мобільного зв`язку та інтернету в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 завантажити застосунок не зміг. Тому, нібито через відсутність військово-облікового документу, постановою № БЦРТЦК/3224/25 від 10.08.2025, винесеною начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , полковником ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн. Постанова є необґрунтованою, такою, що не відповідає нормам КУпАП та винесена з перевищенням компетенції суб`єкта владних повноважень. Позивач є громадянином України чоловічої статі віком 34 роки, він був виключений з військового обліку за станом здоров`я 25.01.2012. Позивач є особою з інвалідністю 2-ї групи пожиттєво. При цьому позивач має паперовий військово- обліковий документ тимчасове посвідчення № НОМЕР_2 , та пред`явив цей документ 07.08.2025 на вимогу працівників поліції. Крім того, позивач востаннє уточняв свої військово-облікові дані в електронному реєстрі «Оберіг» 08.05.2025 (що достовірно підтверджується відомостями, відображеними в електронному віськово-обліковому документі з Резерв+). Отже, у працівників ТЦК не було жодних законних підстав доправляти позивача до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, знущатися над ним, під примусом відбирати письмові заяви та складати матеріали про адміністративне правопорушення. Також відповідач, при розгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , не врахував вимоги статті статті 210 КУпАП щодо встановлення всіх обставин, які мали значення для вирішення справи, зокрема дані про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, а саме: не з`ясував наявність чи відсутність відомостей щодо ОСОБА_1 в електронних інформаційно-комунікаційних системах, реєстрах, інших базах даних. Всі вимоги Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» позивач виконав, вчасно оновив військово-облікові дані, на вимогу працівників ТЦК пред`явив паперовий військовий квиток, який має таку саму юридичну силу, як і цифровий військово-обліковий документ. За таких обставин, станом як на 07.08.2025 (день складання протоколу про адміністративне правопорушення), так і на 10.08.2025 (день винесення оскаржуваної постанови), уповноважені представники ІНФОРМАЦІЯ_4 мали можливість отримати з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про сформований військово-обліковий документ ОСОБА_1 , але не зробили цього. Враховуючи вищевикладене, в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КупАП, тому винесена постанова підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Ухвалою судді від 19.12.2025 поновлено пропущений позивачем строк звернення до суду із адміністративним позовом, відкрито провадження у справі. Визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

На адресу відповідача судом 22.12.2025 направлялись ухвала про відкриття провадження, які відповідач отримав 29.12.2025, що підтверджується рекомендованм повідомленням про вручення поштового відправлення.

Станом на день розгляду справи відзив від ІНФОРМАЦІЯ_1 до суду не надходив.

16.01.2026 предствником позивача ОСОБА_1 адвокатом Яроміч О.В. у системі «Електронний суд» сформовано заяву про компенсацію судових витрат, яка зареєстрована в суді 19.01.2026. У заяві просила суд стягнути з відповідача вже понесені позивачем та підтверджені належними доказами судові витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у розмірі 12 000 гривень.

Дослідивши подані суду докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає таке.

Із матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до змісту постанови № БЦРТЦК/3224/25 за справою про адміністративне правопоршення за частиною 3 статті 210-1 Кодексу про адміністративні правопорушення вбачається, що відповідно до матеріалів справи про адміністративне правопорушення, 10:30 год. 07.08.2025 (час та дата вчинення правопорушення), по АДРЕСА_1 , громадянин ОСОБА_1 не мав при собі військово-обліковий документ та не пред`явив його за вимогою поліцейського в особливий період, порушивши вимоги ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Вказаною постановою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 3 ст. 210-1 КУпАП та на нього накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн.

У постанові зазначено, що 07.08.2025 ОСОБА_1 у письмовій формі звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою, відповідно до якої останній не оспорює вчинене ним адміністративне правопорушення, згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності та просить розглядати справу у його відсутність.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. (частина 1 ст. 7 КУпАП).

Частина 1 ст. 9 КУпАП, визначає поняття адміністративного правопорушення, яким визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.

Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.

З метою забезпечення виконання завдань та визначених функцій районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у їх складі утворюються структурні підрозділи (відділи, відділення, групи, служби), які провадять діяльність відповідно до положення про структурний підрозділ районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що затверджується керівником районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Положення про районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджуються керівниками відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.

Територіальний центр комплектування та соціальної підтримки має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Стаття 210-1 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Так, приписами ч. 3 ст. 210-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

На сторінці застосунку «Резерв+» Міністерства оборони України (https://reserveplus.mod.gov.ua/) зазначено про те, що «Резерв +» - це мобільний застосунок від Міністерства оборони України для військовозобов`язаних, у якому можна зручно та швидко оновити персональні дані без відвідування ТЦК, а також джерело інформації про те, які дані є у реєстрі військовозобов`язаних, призовників та резервістів Оберіг.

Згідно з приміткою до статті 210 КУпАП положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації передбачені статтею 22 Закону № 3543 про мобілізацію.

Так, частина 6 статті 22 Закону № 3543 передбачає, що у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника ТЦК або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби.

Під час перевірки документів уповноважений представник ТЦК або поліцейський здійснює фото- і відеофіксацію процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, а також може використовувати технічні прилади, засоби та спеціалізоване програмне забезпечення з доступом до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

При цьому, в даній статті унормовано, що вимоги, зазначені у частині 6 статті 22, стосовно проведення уповноваженими представниками ТЦК фото- і відеофіксації процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, застосовуються з 17.07.2024, згідно із Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 № 3633-IX .

За змістом п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу та події адміністративного правопорушення.

Згідно з частиною 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі статтею 62 Конституції України вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

На думку суду, цілком логічно та ґрунтується на нормах права те, що у випадку якщо рішення органу, яким накладено адміністративне стягнення, буде оскаржено, то обов`язок довести його правомірність лежить саме на останньому, оскільки в протилежному випадку на особу, котру визнано винним у вчиненні правопорушення, фактично буде покладено обов`язок доводити свою невинуватість, що суперечить вказаній вище статті Конституції України.

Відповідач відзив на позовну заяву до суду не надав, тим самим суд дійшов висновку, що у даній справі відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності винесення спірної постанови та вчинення ОСОБА_1 зазначеного адміністративного правопорушення. Його ж вчинення заперечується та не визнається самим позивачем.

Так, як видно із наданих суду доказів, а саме долученого до позову військово-облікового документу в електронній формі вбачається, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виключений з військового обліку: категорія обліку не військовозобов`язаний, підстава зняття/виключення: непридатні, постанова ВЛК непридатний з виключенням з військового обліку, дата ВЛК 12.10.2011, група інвалідності інвалідність 2-ої групи, причина інвалідності внаслідок загального захворювання, дата уточнення даних 08.05.2025.

Представником позивача у позові зазначено, що на вимогу працівників РТЦК ОСОБА_1 було пред`явлено паперовий військовий квиток. Доказів на спростування зазначеного відповідачем не надано.

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до переконання про відсутність у діях ОСОБА_1 складу означеного адміністративного правопорушення.

Водночас суд не бере до уваги посилання представника позивача на те, що на ОСОБА_1 чинився психологічний тиск, оскільки підтверджень такого до справи не додано.

Згідно зі статтею 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

На підставі наданих доказів та вимог чинного законодавства суд доходить висновку, що при винесенні оскаржуваної постанови вина особи у вчиненні правопорушення належним чином не доведена, твердження позивача не спростовані, а тому постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 № БЦРТЦК/3224/25, винесену 10 серпня 2025 року, слід скасувати та закрити провадження у справі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у сумі 605 грн 60 коп. Відтак на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 належить стягнути судовий збір у сумі 605 грн. 60 коп.

Щодо стягнення з відповідача на коррисить позивача витрат на правничу допомогу суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги адвокатом Яроміч О.В. надано такі документи: ордер про надання правничої (правової) допомоги від 28.11.2025; Договір про надання правової допомоги від 27.11.2025; Додаткову угоду № 1 до Договору б/н про надання правової допомоги від 15.01.2026; Акт приймання-передачі наданих послуг № 1 до Договору від 15.01.2026 та довідку про отримання коштів у розмірі 12 000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 року у справі № 280/2635/20.

З огляду на викладене, беручи до уваги обставини справи, суд, дотримуючись принципу розумності та справедливості, вважає, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, а тому доходить висновку про часткове задоволення заяви про компенсацію витрат на правничу допомогу в сумі 5 000 грн.

Керуючись ст. 72-77, 241-246, 255, 286, 293 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 № БЦРТЦК/3224/25, винесену 10 серпня 2025 року, про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір у сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок та витрати на правничу допомогу у сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.І. Єщенко