Справа № 320/1542/21
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2026-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року Київ справа №320/1542/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у місті Києві в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

До Київського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області у переведенні, призначенні й виплаті ОСОБА_1 пенсії по інвалідності 2-ї групи державного службовця відповідно до ч. 9 ст. 37 Закону України «Про державну службу» (3723-ХІІ);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу державної служби періоди служби з 17.11.2010 по 18.11.2020 в органах місцевого самоврядування на відповідних посадах, а саме голови І Кривошиївської сільської ради Сквирського району Київської області;

- провести, призначити, здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 з 15.12.2020 пенсію державного службовця відповідно до ч. 9 ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ у розмірі 60 відсотків від суми заробітної плати, зазначеної у довідці про складові заробітної плати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч вимог чинного законодавства відповідачем не зараховано до стажу державної служби періоду роботи позивача в органах місцевого самоврядування, що позбавило останнього права на переведення на пенсію за Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.04.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог. Свою позицію обґрунтовує тим, що станом на 01.05.2016 позивач не працював на посадах державних службовців, інвалідність останньому встановлена не під час проходження державної служби, а у період його роботи в органах місцевого самоврядування, який не входить до стажу державної служби згідно чинним законодавством.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію по другій групі інвалідності, призначену згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0095040 ОСОБА_1 з 26.03.2020 встановлено інвалідність II групи із причин загального захворювання, Інвалідність встановлено до 01.04.2021 з датою чергового переогляду 26.03.2021.

У грудні 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив призначити пенсію по інвалідності державного службовця.

Листом від 13.01.2021 №245-19929/Д-02/8-1000/21 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав для призначення пенсії державного службовця, оскільки починаючи з 01.05.2016 посадові особи органів місцевого самоврядування не є державними службовцями, а тому періоди роботи на таких посадах не можуть бути зараховані до стажу державної служби. Не погоджуючись з такою позицією відповідача позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема, порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-УІІ (далі - Закон №889-УІІІ).

Відповідно до п. 2 розд. XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 01.05.2016 втратив чинність Закон України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-ХІІ) крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Пунктами п. 10, 12 розд. XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-УШ передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 373акону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Так, частиною 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягай пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Приписи ч. 6 ст. 37 Закону №3723-ХІІ визначають, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Згідно ч. 9 ст. 37 Закону №3723-ХІІ якщо інваліду І або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом І або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення І або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі.

Надаючи оцінку твердженням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про те, що час роботи позивача в органах місцевого самоврядування у період не враховуються до його стажу державної служби, а станом на 01.05.2016 (день набрання чинності Законом №889-VІІІ) ОСОБА_1 не працював на посадах державної служби, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 46 Закону № 889-VІП визначені особливості обчислення стажу державної служби, зокрема, у пункті 2 зазначено, що до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Крім того, відповідно до п. 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII. У свою чергу, пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Отже, у спірному випадку необхідно керуватися Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (далі - Порядок №283). Указана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01.04.2020 у справі №607/9429/17. Відповідно до пункту 2 Порядку №283 до стажу державної служби зараховується, зокрема, робота (служба) на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Згідно ст. 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» в органах місцевого самоврядування встановлюються такі категорії посад, зокрема, четверта категорія - посади, зокрема, селищних і сільських голів. Отже період роботи в органах місцевого самоврядування на посаді сільського голови зараховується до стажу державної служби.

Наведені вище висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 06.03.2020 у справі №1.380.2019.000417, від 15.12.2020 у справі №560/2398/19, від 21.02.2021 у справі №825/1453/18 та від 09.05.2023 у справі №560/928/20.

Із змісту записів з трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 09.10.1980 вбачається, що останній працював на посадах: начальника відділу рослинництва Управління сільського господарства і продовольства з 16.05.2000 по 15.01.2001, провідного радіолога відділу якості продукції та радіолого-токсикологічних досліджень Київського обласного державного проектно-технологічного центру охорони родючості ґрунтів і якості продукції з 20.02.2003 по 17.02.2004, головного спеціаліста - інспектора по Сквирському району Інспекції якості та формування ресурсів сільськогосподарської продукції з 18.02.2004 по 15.09.2005, головного спеціаліста Інспекції якості та формування ресурсів сільськогосподарської продукції Головного управління агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації з 16.09.2005 по 02.07.2007, головного спеціаліста Інспекції якості та формування ресурсів сільськогосподарської продукції Головного управління агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації з 29.07.2007 по 30.09.2009, головного державного інспектора Інспекції якості та формування ресурсів сільськогосподарської продукції Головного управління агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації з 01.10.2009 по 09.11.2010, Кривошиїнського міського голови з 17.11.2010 по 18.11.2020.

Також в трудовій книжці містяться відомості про прийняття позивачем 16.05.2000 та 18.02.2004 присяги державного службовця, 17.11.2010 останньому присвоєно 8 ранг (IV категорії) посадової особи місцевого самоврядування, а 27.12.2012 - 7 ранг (IV категорії) посадової особи місцевого самоврядування. Викладене свідчить, що посади, які обіймав позивач за час роботи в органах місцевого самоврядування, відносяться до посад, визначених статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Стаж роботи позивача на різних посадах органів державної служби та органів місцевого самоврядування з 16.05.2000 по 18.11.2020 становить 18 років 3 місяці 12 днів, з яких станом на 01.05.2016 - 13 років 8 місяців 25 днів.

Отже, ОСОБА_1 станом на 01.05.2016 у розумінні положень чинного законодавства вважався таким, що мав 10 років стажу державної служби та на зазначену дату займав посаду державної служби. При цьому інвалідність позивачу встановлена 26.03.2020, тобто до моменту звільнення останнього 18.11.2020 з посади сільського голови, яка, як було встановлено раніше, відноситься до стажу державної служби.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 на час звернення 15.12.2020 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області був особою з інвалідністю II групи, має необхідний стаж на посаді державної служби, перед зверненням за призначенням пенсії працював на посаді, віднесеній до посад державних службовців, то суд приходить до висновку, що позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, а тому, відповідно, наявні правові підстави для переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію державного службовця по інвалідності II групи відповідно до Закону № 3723-ХІІ.

У свою чергу щодо позовних вимог про призначення пенсії саме у розмірі 60 відсотків від суми заробітної плати, зазначеної у довідці про складові заробітної плати, суд зазначає, що у межах спірних правовідносин відповідач ще не приймав рішення про призначення позивачу пенсії із визначенням її чіткого розміру, а тому така вимога є передчасною і задоволенню не підлягає, адже визначення конкретного розміру пенсії судом до прийняття відповідного рішення територіального органу пенсійного фонду є втручанням у дискреційні повноваження останнього, що йде у розріз із завданнями адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки позивач є звільненим від сплати судового збору, то підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

Керуючись статями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області у переведенні, призначенні й виплаті ОСОБА_1 пенсії по інвалідності 2-ї групи державного службовця відповідно до ч. 9 ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10, ) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до стажу державної служби періоди служби з 17.11.2010 по 18.11.2020 в органах місцевого самоврядування на відповідних посадах, а саме голови Кривошиївської сільської ради Сквирського району Київської області.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (; адреса: 08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10) призначити, здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) з 15.12.2020 пенсії державного службовця відповідно до ч. 9 ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ, з урахуванням виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.