Справа № 580/11443/25
Суддя: Олексій РІДЗЕЛЬ
Дата ухвалення: 2026-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року справа № 580/11443/25
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

14.10.2025 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Державної установи Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України (далі відповідач), в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення від 21.07.2025 №ЦО18112/1, яким скасовано ІІ групу інвалідності ОСОБА_1 .

Позов мотивовано тим, що оскаржуване рішення прийняте неправомірно та з порушенням порядку його прийняття, зокрема, без наявності законних підстав.

Позивач вказує, що спірне рішення від 21.07.2025 №ЦО18112/1 про скасування позивачу інвалідності прийняте без проведення повторного оцінювання та без виклику і огляду. Відповідач не повідомляв ОСОБА_2 про проведення щодо неї оцінювання повсякденного функціонування особи, у встановленому порядку не викликав на огляд щодо оцінювання повсякденного функціонування особи, тому в підпункт 8.3 оскаржуваного рішення «Відмова особи від повного медичного обстеження» не заповнений, тобто відповідач не зазначає про відмову особи від повного медичного обстеження чи неприбуття особи.

Тому, на переконання позивача, відповідач діяв протиправно провівши оцінювання без участі позивача (заочно), не запросивши його у встановленому Положенням №1338 порядку для проходження повторного повного медичного обстеження, не отримавши відмови позивача від такого обстеження.

Також вказано, що рішення Ради національної безпеки і оборони України від 22.10.2024, введеного в дію Указом Президента України від 22.10.2024 та норми Закону України від 11.04.2024 №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» не можуть застосовуватись до позивача у зв`язку із звільненням з органів прокуратури з 23.12.2020.

Відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у її задоволення. Зазначив, що враховуючи вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 року № 1338, яка в повному обсязі набула чинності з 01.01.2025, Державним Бюро Розслідувань було надіслано до ДУ «Укрдержндімспі МОЗ України» постанову від 31.01.2025, прийняту в рамках кримінального провадження №0000923 від 21.10.2024.

Тому експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи законно та в межах повноважень визначених чинним законодавством був проведений ретельний аналіз документів медико-експертної справи позивача на підтвердження законних підстав експертного рішення МСЕК щодо встановлення у 2018 році ІІ групи інвалідності, загальне захворювання, безстроково, а також, експертна команда мала повне законодавчо обґрунтоване право для скасування рішення МСЕК щодо визнання позивача особою з ІІ групи інвалідністю та встановлення ІІІ групи інвалідності на один рік.

21.07.2025 експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи ЦОФСО за результатами проведеного аналізу медико-експертної справи позивача було встановлено, що ІІ група інвалідності, загальне захворювання, безстроково, встановлена необґрунтовано та не відповідають чинному законодавству. Тобто, ступені функціональних порушень органів та систем, зазначені у діагнозі позивача, а також відповідний ступінь обмеження життєдіяльності, відповідають критеріям для визначення ІІІ групи інвалідності згідно з чинним законодавством.

Тобто, вказані норми чітко визначають, що повторне оцінювання особи передбачається лише у разі прийняття рішення про необхідність проведення повторного оцінювання, тобто якщо у експертної команди буде недостатньо тих медичних документів, що наявні в матеріалах медико-експертної справи або, якщо у експертної команди є сумніви щодо визначення групи інвалідності. При цьому, в даному випадку мова йде про перевірку обґрунтованості рішення, раніше прийнятого медико-соціальною експертною комісією, а не про оцінювання особи на предмет встановлення наявності захворювання, яке дає право на встановлення особі групи інвалідності.

Чинним на сьогоднішній день законодавством ЦОФСО надається право самостійно вирішувати питання необхідності проведення повторного оцінювання особи під час проведення перевірки обґрунтованості рішення МСЕК, а отже, зазначена умова (повідомлення про прибуття на медичне обстеження під час проведення перевірки обґрунтованості рішення МСЕК) не має обов`язкового характеру. Неповідомлення особи у цьому випадку не тягне за собою порушення процедури перевірки та не перешкоджає прийняттю рішення за результатами дослідження документів медико-експертної справи особи, щодо якої таку перевірку ініційовано.

Отже, на думку відповідача, не повідомлення особи про необхідність повторного оцінювання та розгляд питання без її участі, не може розцінюватися судами як порушення прав особи під час перевірки, оскільки проведення безпосереднього огляду особи передбачається лише у разі прийняття рішення про проведення повторного оцінювання повсякденного функціонування особи.

Позивач подала суду відповідь на відзив, в якому, окрім наведених у позовній заяві доводів, вказано, що факт прийняття відповідачем рішення про необхідність повторного оцінювання позивача підтверджується актом огляду медико-соціальною експертною комісією №38 складеним відповідачем 13.12.2024, який перебуває в матеріалах медико-соціальної справи ОСОБА_2 , яку відповідач надав суду на виконання ухвали про витребування доказів.

Відповідно до вказаного акту за результатами перевірки медичних документів відповідачем прийнято рішення про необхідність обстеження ОСОБА_2 в клініці інституту. Однак, відповідач жодного разу не викликав ОСОБА_2 для проходження оцінювання, як того вимагає Положення №1338, чим порушив її права при прийнятті оскаржуваного рішення.

Оцінивши доводи позивача, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

Суд встановив, що рішенням Черкаської обласної МСЕК №2 від 27.09.2018 №5293 ОСОБА_1 з 26.09.2018 встановлено 2 групу інвалідності безтерміново, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК Серії 12 ААБ №128224.

Рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи за результатами перевірки обґрунтованості рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або рішення медико-соціальної експертної комісії від 21.07.2025 №ЦО-18112/1, скасовано рішення Черкаської обласної МСЕК №2 від 27.09.2018 №5293 про встановлення ОСОБА_1 2 групи інвалідності. Встановлено ОСОБА_1 3 групу інвалідності, строком на 1 рік з 26.09.2018.

Вважаючи вказане рішення протиправним, в зв`язку з тим, що останнє було прийнято за відсутності будь-яких правових підстав та з порушенням порядку, позивач звернулась з цим позовом до суду.

Для вирішення спору суд враховує, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі Закон №875-ХІІ).

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №875-ХІІ (тут і далі у редакції станом на час прийняття спірного рішення) особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Згідно зі ст.3 Закону №875-ХІІ інвалідність повнолітній особі встановлюється за результатами оцінювання повсякденного функціонування особи, проведеного експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На підставі ч.2 ст.6 Закону №875-ХІІ особа (її уповноважений представник) має право оскаржити рішення медико-соціальної експертної комісії, експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи в порядку адміністративного оскарження відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру" з урахуванням особливостей, встановлених Основами законодавства України про охорону здоров`я, та/або в судовому порядку.

Основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я організму, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності визначає Закон України від 06.10.2015 №2961-IV Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні (далі Закон №2961-IV) (тут і далі у редакції станом на час прийняття оскаржуваного рішення).

За визначенням, наведеним в абз.4 ч.1 ст.1 Закону №2961-IV інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Станом на час установлення позивачу 2 групи інвалідності діяло Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (далі Положення №1317), відповідно до п.3 якого Медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Разом з тим, рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 22.10.2024, введеного в дію Указом Президента України від 22.10.2024 №732/2024 вирішено, зокрема:

Рекомендувати Офісу Генерального прокурора, Службі безпеки України, Державному бюро розслідувань, Національній поліції України, Національному антикорупційному бюро України прозвітувати у місячний строк про вжиті заходи реагування щодо виявлення, розслідування та протидії корупційним й іншим кримінальним правопорушенням під час встановлення інвалідності посадовим особам державних органів. За результатами проведеної роботи запропонувати відповідні кадрові та організаційні рішення (п.1 Рішення).

Кабінету Міністрів України доручено забезпечити:

- у тримісячний строк доповідь про результати перевірки робочими групами обґрунтованості рішень медико-соціальних експертних комісій щодо встановлення інвалідності посадовим особам державних органів, у разі виявлення фактів необґрунтованого прийняття таких рішень - ініціювання їх перегляду в установленому порядку та інформування за наявності підстав правоохоронних органів, а також інших уповноважених органів для вжиття ними відповідних заходів реагування (підп. в п.2 Рішення);

- розроблення та внесення на розгляд Верховної Ради України разом із Офісом Генерального прокурора невідкладно законопроєкту щодо унормування порядку нарахування заробітних плат і пенсій працівникам органів прокуратури України, а також закріплення відповідних соціальних гарантій для осіб, які мають інвалідність, для роботи в органах прокуратури України; проведення повторних перевірок рішень медико-соціальних експертних комісій, на підставі яких прокурорам встановлено інвалідність (абз.4 підп. д п.2 Рішення).

З аналізу наведеного рішення Ради національної безпеки і оборони України вбачається надання робочим групам доручення провести перевірку обґрунтованості рішень МСЕК щодо встановлення інвалідності посадовим особам державних органів, а у разі виявлення фактів необґрунтованого прийняття таких рішень - ініціювання їх перегляду в установленому порядку.

19.12.2024 ухвалено Закон України №4170-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування медико-соціальної експертизи та впровадження оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - Закон № 4170-ІХ), який набрав чинності 31.12.2024.

Відповідно до п.2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №4170-ІХ установлено, що:

особам, яким встановлено інвалідність органами медико-соціальної експертизи, гарантується збереження статусу та соціальної захищеності в повному обсязі, передбаченому законодавством України для осіб з інвалідністю, на встановлений строк інвалідності;

документами, що підтверджують інвалідність повнолітнім особам, є:

видані до 31 грудня 2024 року органами медико-соціальної експертизи виписки/довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формами, затвердженими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я;

витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи щодо встановлення інвалідності за формою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я;

рішення, прийняті медико-соціальними експертними комісіями, документи, видані на підставі таких рішень, є законними і чинними, прирівнюються до рішень експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи, документів, виданих на підставі таких рішень експертних команд (у тому числі витягів з рішень), та продовжують бути підставами для оформлення або продовження надання особам з інвалідністю прав, статусів, пільг, пенсій, допомог, компенсацій, надбавок, інших соціальних гарантій тощо, у тому числі для цілей, визначених законами України "Про військовий обов`язок та військову службу" та "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", на весь термін дії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією до проведення планового оцінювання повсякденного функціонування особи експертними командами з оцінювання повсякденного функціонування;

особи, інвалідність яким встановлена без зазначення строку проведення повторного огляду, проходять оцінювання повсякденного функціонування особи за власним бажанням (за зверненням опікуна - у разі позбавлення особи з інвалідністю дієздатності).

Пунктом 3 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №4170-ІХ установлено, що повноваження, права і обов`язки медико-соціальних експертних комісій щодо проведення медико-соціальної експертизи, а також повноваження, права і обов`язки Центральної медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України припиняються 31 грудня 2024 року.

З моменту припинення повноважень, прав і обов`язків медико-соціальних експертних комісій щодо проведення медико-соціальної експертизи розгляд направлень на медико-соціальні експертні комісії, що не завершений до моменту припинення повноважень, прав і обов`язків медико-соціальних експертних комісій, припиняється зазначеними комісіями; розгляд зазначених направлень здійснюється експертними командами з оцінювання повсякденного функціонування особи відповідно до цього Закону та Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

15.11.2024 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №1388 Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи (далі Постанова №1388), якою затверджено:

Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи;

Порядок проведення оцінювання повсякденного функціонування особи;

Критерії направлення на проведення оцінювання повсякденного функціонування особи;

Порядок функціонування електронної системи щодо оцінювання повсякденного функціонування особи; критерії встановлення інвалідності.

Згідно з абз.7 п.3 Постанови №1388 перевірка обґрунтованості рішень медико-соціальних експертних комісій, прийнятих до моменту припинення їх повноважень, прав і обов`язків, проводиться Центром оцінювання функціонального стану особи в порядку, встановленому для перевірки обґрунтованості рішень експертних команд відповідно до Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого цією постановою.

Абз.1 п.51 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи визначено, що центр оцінювання функціонального стану особи проводить перевірку обґрунтованості рішень, прийнятих під час оцінювання та/або прийнятих медико-соціальними експертними комісіями:

на виконання постанови слідчого, прокурора, ухвали слідчого судді стосовно особи, зазначеної у постанові слідчого, прокурора або ухвалі слідчого судді;

за запитом робочої групи із забезпечення здійснення моніторингу у сфері оцінювання повсякденного функціонування особи, утвореної керівником обласної, Київської міської держадміністрації (військової адміністрації) (далі - робоча група з моніторингу);

за результатами моніторингу оцінювання, здійснення якого забезпечується Центром оцінювання функціонального стану особи.

Відповідно до абз.11, 12, 13 п.51 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, якщо за результатами перевірки прийнято рішення про необхідність проведення повторного оцінювання, про це повідомляється особі, повторне оцінювання якої повинно бути проведено, рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) та на адресу її електронної пошти (за наявності), а також відображається в електронній системі для лікаря, який направив, обґрунтованість рішення за яким перевіряється.

Оцінювання в такому разі проводиться на підставі медичних документів, сформованих за результатами повного медичного обстеження та проведених необхідних досліджень на базі державної установи Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України або Науково-дослідного інституту реабілітації осіб з інвалідністю навчально-наукового лікувального комплексу Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова.

За результатами перевірки обґрунтованості рішень та оцінювання Центр оцінювання функціонального стану особи приймає рішення щодо скасування, підтвердження або формування нового рішення. У разі відмови особи, зазначеної у постанові слідчого, прокурора або ухвалі слідчого судді, від повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень та/або неприбуття такої особи, крім випадків наявності виключних підстав, до державної установи Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України або Науково-дослідного інституту реабілітації осіб з інвалідністю навчально-наукового лікувального комплексу Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова приймається рішення про скасування попереднього рішення експертної команди. Виключними підставами для таких осіб для перенесення строків медичних обстежень є відрядження, тимчасова непрацездатність або мобілізація до Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.

З аналізу наведених норм вбачається, що підставою проведення перевірки обґрунтованості та скасування таких рішень є наявність постанови слідчого, прокурора, ухвала слідчого судді.

Як установлено судом з витягу із спірного рішення, у п.6.1. «Підстава для ініціювання перевірки обґрунтованості рішення, що підлягає перевірці» зазначено: «постанова слідчого, прокурора, ухвала слідчого судді стосовно особи, зазначеної у постанові слідчого, прокурора або ухвалі слідчого судді».

П.6.2. витягу із спірного рішення містить посилання на: «лист від ДБР №3187-25/10-2-02-01-1348/25 від 31.01.2025 кримінальне провадження №0000923 від 21.10.2024 р».

Оцінюючи вказані підстави проведення перевірки, суд зазначає, що долучений відповідачем до матеріалів справи лист ДБР від 31.01.2025 №3187-25/10-2-02-01-1348/25 має наступний зміст: «На лист Міністерства охорони здоров`я України №25/3016/2-25 від 24.01.2025 для організації проведення перевірок обґрунтованості рішень, прийнятих медико-соціальними експертними комісіями направляємо постанову слідчого від 31.01.2025 для організації виконання».

При цьому, жодні листи правоохоронних органів або сама по собі наявність кримінального провадження не можуть бути підставою проведення перевірки обґрунтованості рішень про встановлення особі інвалідності.

Також, долучена відповідачем постанова слідчого Головного слідчого управління ДБР від 31.01.2025 стосується залучення спеціалістів Державної установи Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України у межах кримінального провадження від 21.10.2024 №0000923, а не проведення перевірки обґрунтованості рішення про встановлення позивачу 2 групи інвалідності.

Отже, відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу в обґрунтування підстав для проведення перевірки обґрунтованості та скасування рішення Черкаської обласної МСЕК №2 від 27.09.2018 про встановлення позивачу 2 групи інвалідності.

Крім того, суду не доведено наявність інших, визначених абз.1 п.51 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, підстав для проведення перевірки обґрунтованості рішення про встановленням позивачу інвалідності, як то: запит робочої групи із забезпечення здійснення моніторингу у сфері оцінювання повсякденного функціонування особи або результати моніторингу оцінювання.

Щодо рішення Ради національної безпеки і оборони України від 22.10.2024, введеного Указом Президента України від 22.10.2024 №732/2024, суд зазначає таке.

Так, підп. «в» п.2 вказаного рішення Кабінету Міністрів України доручено забезпечити у тримісячний строк доповідь про результати перевірки робочими групами обґрунтованості рішень медико-соціальних експертних комісій щодо встановлення інвалідності посадовим особам державних органів, у разі виявлення фактів необґрунтованого прийняття таких рішень - ініціювання їх перегляду в установленому порядку та інформування за наявності підстав правоохоронних органів, а також інших уповноважених органів для вжиття ними відповідних заходів реагування.

З аналізу наведеного рішення Ради національної безпеки і оборони України вбачається надання робочим групам доручення провести перевірку обґрунтованості рішень МСЕК щодо встановлення інвалідності посадовим особам державних органів, а у разі виявлення фактів необґрунтованого прийняття таких рішень - ініціювання їх перегляду в установленому порядку.

З цього приводу суд зазначає, що чинне законодавство України не надає чіткого визначення «посадова особа державного органу».

Водночас, відповідно до визначень, наведених у ст.4 КАС України:

суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України);

публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п.17 ч.1 ст.4 КАС України).

У ч.3 ст.18 Кримінального кодексу України наведено визначення, що службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також постійно чи тимчасово обіймають в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII Про прокуратуру (далі Закон №1697-VII) функції прокуратури України здійснюються виключно прокурорами. Делегування функцій прокуратури, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 Закону №1697-VII прокурором органу прокуратури є: Генеральний прокурор; перший заступник Генерального прокурора; заступник Генерального прокурора; заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; перший заступник керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; заступник керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; керівник підрозділу Офісу Генерального прокурора; керівник підрозділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; заступник керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора; заступник керівника підрозділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; прокурор Офісу Генерального прокурора; прокурор Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; керівник обласної прокуратури; перший заступник керівника обласної прокуратури; заступник керівника обласної прокуратури; керівник підрозділу обласної прокуратури; заступник керівника підрозділу обласної прокуратури; прокурор обласної прокуратури; керівник окружної прокуратури; перший заступник керівника окружної прокуратури; заступник керівника окружної прокуратури; керівник підрозділу окружної прокуратури; заступник керівника підрозділу окружної прокуратури; прокурор окружної прокуратури (у тому числі прокурор - стажист окружної прокуратури).

Прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.

Суд встановив, що наказом Черкаської обласної прокуратури від 23.12.2020 №702к ОСОБА_3 звільнено з посади прокурора Черкаської місцевої прокуратури Черкаської області з: 30.12.2020 на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Отже, в розумінні вищенаведених норм, у т.ч. Закону України Про Прокуратуру позивач станом на час прийняття оскаржуваного рішення про скасування 2 групи інвалідності не була посадовою особою державного органу (органу прокуратури), а тому, на переконання суду застосування у спірному випадку рішення Ради національної безпеки і оборони України від 22.10.2024, введеного в дію Указом Президента України від 22.10.2024 №732/2024, як підстави проведення перевірки обґрунтованості та скасування рішення Черкаської обласної МСЕК №2 від 27.09.2018 про встановлення позивачу II групи інвалідності, є необґрунтованим.

Крім того, вказане рішення Ради національної безпеки і оборони України, не передбачає проведення перевірки обґрунтованості рішень МСЕК про надання інвалідності особам, які звільнені з державних органів, зокрема органів прокуратури, а суду не надано жодного іншого доказу наявності достатніх передумов та підстав для проведення обґрунтованості рішень щодо встановлення інвалідності колишнім посадовим особам державних органів (органів прокуратури), у т.ч. позивачу.

Також, суд зазначає, що відповідно до підп.5 п.3 Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 11 квітня 2024 року №3633-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку (набрав чинності 18.05.2024) доручено Кабінету Міністрів України вжити заходів спільно з правоохоронними органами на виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 серпня 2023 року, введеного в дію Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 серпня 2023 року "Про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України" від 12 вересня 2023 року №576/2023, щодо перевірки обґрунтованості рішень медико-соціальних експертних комісій щодо встановлення інвалідності громадянам України чоловічої статі віком від 25 до 50 років, яким після 24 лютого 2022 року до дня набрання чинності цим Законом вперше встановлено інвалідність II та III груп (крім тих, кому інвалідність II та III груп встановлено у порядку підвищення/зменшення групи інвалідності та/або за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, а також відсутності кінцівки, кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів або наявності онкологічного захворювання, інтелектуальних порушень чи психічних розладів, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів, причини інвалідності з дитинства).

Отже, вказаною нормою доручено здійснити перевірку обґрунтованості рішень МСЕК щодо встановлення інвалідності особам чоловічої статі, віком від 25 до 50 років, яким інвалідність установлено після 24 лютого 2022 року.

Як установлено судом, позивачу встановлено 2 групу інвалідності безтерміново рішенням Черкаської обласної МСЕК №2 від 27.09.2018, тобто до 24.02.2022, а тому зважаючи на стать позивача (жіноча) та час встановлення їй інвалідності (01.11.2017), наведена норма Закону №3633-IX не передбачає перегляду відповідного рішення.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що проведення перевірки обґрунтованості та скасування рішення Черкаської обласної МСЕК №2 від 27.09.2018 про встановлення позивачу 2 групи інвалідності, здійснено без наявності належних підстав.

Крім того, як зазначено вище, абз.11, 12, 13 п.51 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи передбачено порядок проведення перевірки обґрунтованості рішень про встановлення інвалідності.

Зокрема, проведення перевірки обґрунтованості рішень та/або переогляд здійснюється на підставі медичних документів, сформованих за результатами повного медичного обстеження та проведених необхідних досліджень, про що повідомляється особі, повторне оцінювання якої повинно бути проведено, рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) та на адресу її електронної пошти (за наявності).

При цьому, рішення про скасування попереднього рішення комісії приймається у разі відмови особи, зазначеної у постанові слідчого, прокурора або ухвалі слідчого судді, від повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень та/або неприбуття такої особи.

Суд встановив, що відповідно до Акту Центральної МСЕК від 13.12.2024 №38 вирішено викликати ОСОБА_3 на обстеження до клініки інституту.

Суд зазначає, що ухвалою від 03.11.2025 про відкриття провадження у справі суд зобов`язував відповідача надати суду належним чином завірені копії усіх документів, на підставі яких прийнято рішення про не визнання позивача інвалідом, зокрема: підстави проведення перевірки обґрунтованості рішення про встановлення позивачу інвалідності; протокол засідання комісії; акт огляду МСЕК; запрошення позивача на засідання комісії і доказ його направлення/отримання позивачем та інші документи, які стали підставою для прийняття спірного рішення.

Вказану ухвалу відповідач отримав 08.11.2025 засобами «Електронний суд».

Аналогічні докази суд витребував у відповідача ухвалою від 08.01.2026, яку відповідач отримав 09.01.2026 засобами «Електронний суд».

Однак, відповідачем не надано суду жодного доказу повідомлення позивача про необхідність прибуття до Центру оцінювання функціонального стану особи для повного медичного обстеження та проведених необхідних досліджень.

Крім того, не надано доказів виклику/повідомлення позивача щодо засідання Центру оцінювання функціонального стану особи, на якому прийняте рішення про не визнання позивача особою з інвалідністю.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначеного обов`язку відповідач не дотримався, хоча суд створив всі необхідні умови для його належного судового захисту з дотриманням принципів змагальності та офіційного з`ясування всіх обставин справи.

Доказами в адміністративному судочинстві відповідно до ст.72 КАС України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, відповідно до ч.2 ст.74 КАС України не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми згідно зі ст.76 КАС України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи на виконання ч.4 ст.79 КАС України повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк.

Отже, під час судового розгляду відповідач не довів повідомлення позивача про необхідність прибуття до Центру оцінювання функціонального стану особи для повного медичного обстеження та проведених необхідних досліджень, не надано доказів виклику/повідомлення позивача щодо засідання Центру оцінювання функціонального стану особи, на якому прийняте рішення про не визнання позивача особою з інвалідністю.

На підставі ч.9 ст.80 КАС України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем у спірних правовідносинах відносно позивача не доведено дотримання процедури повідомлення, визначеної абз.11, 12, 13 п.51 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи.

Тому суд дійшов висновку, що спірне рішення від 21.07.2025 про не визнання позивача особою з інвалідністю 2 групи прийнято з порушенням вимог п.51 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи:

без наявності законних підстав;

без повідомлення про переогляд рішення Черкаської обласної МСЕК №2 про встановлення позивачу II групи інвалідності;

без повного медичного обстеження та проведених необхідних досліджень.

Крім того суд враховує Закон України від 17.02.2022 №2073-ІХ Про адміністративну процедуру (далі Закон №2073-ІХ).

Так, ст.4 Закону №2073-ІХ визначені принципи адміністративної процедури, серед яких є: верховенство права, у тому числі відкритість; гарантування права особи на участь в адміністративному провадженні.

Вказані принципи розкрито у ст.ст.12, 17 Закону №2073-ІХ, які передбачають, що адміністративний орган зобов`язаний у порядку, встановленому законом, забезпечувати реалізацію права особи на доступ до інформації, що пов`язана з прийняттям та виконанням адміністративного акта стосовно неї.

Учасник адміністративного провадження має право знати про початок адміністративного провадження та про своє право на участь у такому провадженні, а також право на ознайомлення з матеріалами відповідної справи.

Особа має право бути заслуханою адміністративним органом, надавши пояснення та/або заперечення у визначеній законом формі до прийняття адміністративного акта, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи.

Адміністративний орган зобов`язаний здійснювати інформування та консультування учасників адміністративного провадження з питань, що стосуються адміністративного провадження, а також щодо змісту їхніх прав та обов`язків.

Особа має право у передбаченому законом порядку витребовувати та/або надавати документи, а також інші докази, що стосуються обставин адміністративної справи.

На підставі ч.1 ст.63 Закону №2073-ІХ учасник адміністративного провадження має право бути заслуханим адміністративним органом до прийняття рішення у справі, якщо таке рішення може негативно вплинути на його право, свободу чи законний інтерес, крім випадків, передбачених цим Законом.

Право учасника адміністративного провадження бути заслуханим реалізується ним шляхом подання до адміністративного органу своїх пояснень та/або заперечень у спосіб, передбачений цим Законом для подання заяви.

Адміністративний орган інформує учасника адміністративного провадження про можливі негативні наслідки його неучасті у провадженні та ненадання пояснень та/або заперечень у справі, у тому числі у разі оскарження адміністративного акта.

На переконання суду, вказаних принципів відповідачем у спірних правовідносинах дотримано не було, оскільки перегляд рішення про встановлення позивачу 2 групи інвалідності здійснене без його участі.

Суд також звертає увагу на принцип правової (юридичної) визначеності, який є фундаментальною складовою верховенства права і означає, що закони та правові акти повинні бути ясними, передбачуваними й доступними для розуміння громадянами. Цей принцип добре розвинений у практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який послідовно вказує на значущу роль судової практики для забезпечення передбачуваності закону.

У справі Олександр Волков проти України ЄСПЛ визнав, що при оцінці чіткості положення закону має існувати розумний підхід. У протилежному випадку законодавчий акт не буде всебічно охоплювати питання та вимагатиме постійного перегляду та внесення змін, щоб відповідати новим обставинам, що виникають у практиці.

Відповідні позиції відображаються і в рішеннях Конституційного Суду України.

Так, у рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 вересня 2019 року №6-рп/2019 принцип юридичної визначеності включений до верховенства права. Фіксується положення про вимогу визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмежені трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

У п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 28 червня 2010 року №17-рп/2010 зазначається, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремити правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Також, у рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №3-р/2018 йдеться про важливість для забезпечення стабільності правового становища людини принципу правової визначеності, оскільки він вимагає від законодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості).

У рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 6 червня 2019 року №3-р/2018 способом забезпечення стабільності юридичного становища індивіда визнається принцип юридичної визначеності, який містить вимоги до системи права, правотворчості та правозастосування, а в рішенні від 6 червня 2019 року №3-р(І)/2019 зазначається, що юридична визначеність дає змогу учасникам суспільних відносин завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях.

У рішеннях Великої палати Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року №6-р/2019 та від 23 січня 2020 року №1-р/2020 визначені такі складові юридичної визначеності: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права, право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачення наслідків застосування норм права.

Зважаючи на викладене, на переконання суду, проведення перевірки обґрунтованості та скасування рішення Черкаської обласної МСЕК №2 від 27.09.2018 про встановлення позивачу 2 групи інвалідності без наявності належних підстав з порушенням порядку, здійснено всупереч принципу правової визначеності.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд під час вирішення спору врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17 березня 2020 року у справі № 240/7133/19, від 25 вересня 2018 року у справі № 804/800/16 та від 26 вересня 2018 року у справі № 817/820/16, відповідно до яких суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку МСЕК, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суд вправі перевірити законність висновку МСЕК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку на підставі приписів Інструкції про встановлення груп інвалідності, Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

Отже, надаючи оцінку спірному рішенню у контексті ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, без оцінки медичного критерію, суд дійшов висновку, що воно прийняте не у порядку та не спосіб, що визначені чинним законодавством України, зокрема Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи.

Тому суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи за результатами перевірки обґрунтованості рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або рішення медико-соціальної експертної комісії від 21.07.2025 №ЦО-18112/1 про скасування рішення Черкаської обласної МСЕК №2 від 27.09.2018 №5293 про встановлення позивачу 2 групи інвалідності.

За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання розподілу згідно з вимогами ст.139 КАС України судових витрат на професійну правничу допомогу, суд врахував таке.

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Договором від 10.10.2025 №14 підтверджується залучення позивачем для вирішення спору судом професійної правничої допомоги адвоката Грекова А.І.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.132 КАС України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч.6-7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд врахував відсутність від відповідача клопотань в порядку вказаних ч.ч.6-7 ст.134 КАС України.

Згідно з абз.1 ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд встановив, що в обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач подав суду тише копію договору про надання правничої допомоги від 10.10.2025 №14.

Суд врахував висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 відповідно до яких склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними, а їх розмір обґрунтованим.

Оскільки позивачем у сукупності не надано належних та допустимих доказів понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, зокрема не надано належних доказів оплати таких витрат, відсутні підстави для їх стягнення на користь позивача.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Дотримуючись вказаних вимог, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем судовий збір в сумі 968,96 грн підлягає стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. 6, 9, 14, 241-246, 255, 295, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи за результатами перевірки обґрунтованості рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або рішення медико-соціальної експертної комісії від 21.07.2025 №ЦО-18112/1 про скасування рішення Черкаської обласної МСЕК №2 від 27.09.2018 №5293 про встановлення ОСОБА_1 2 групи інвалідності.

2. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України (49005, м. Дніпро, пров. Феодосія Макаревського, буд. 1а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Олексій РІДЗЕЛЬ