Справа № 160/4908/25
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2026-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2026 рокуСправа №160/4908/25
Позивач 14.02.2025р. звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2025 р. вказана позовна заява була залишена без руху та встановлено позивачу строк у 10 днів з моменту отримання ухвали для усунення недоліків, визначених в ухвалі суду, а саме надати заяву про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних причин пропуску строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності цих причин.
На виконання ухвали суду від 25.02.2025 р., позивачем було надано заяву про поновлення строку звернення до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
09 квітня 2025 року від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що земельний податок за 2024 рік був нарахований правомірно на підставі даних Державного земельного кадастру, Державного реєстру речових прав та витягів про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, а спірні ППР від 18.04.2024 на суми 88 505,00 грн і 78 855,49 грн були належним чином вручені позивачу. Відповідач зазначає, що позивач не звертався для звірки даних, не надавав документів щодо іншого розміру нарахувань, не подавав заяву за формою № 20-ОПП щодо використання цих земельних ділянок у господарській діяльності, а тому не довів наявності підстав для звільнення від сплати земельного податку як платник єдиного податку. Крім того, податок за ці ж ділянки за попередні роки позивач сплачував без заперечень, у зв`язку з чим ГУ ДПС просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
15 квітня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому підтримав позовні вимоги та просить задовольнити у повному обсязі.
17 лютого 2026 року від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшли пояснення по справі.
Дослідивши матеріали справи та докази, проаналізувавши зміст норм матеріального, що регулюють спірні правовідносини, суд виходить із такого.
Таким чином, за даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС України ОСОБА_1 перебуває на обліку у Кам`янській ДПІ ГУ ДПС у Дніпропетровській області, як платник земельного податку з фізичних осіб. ОСОБА_1 та відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 02.04.2025 має земельні ділянки площею 0,4725 га за адресою: АДРЕСА_3 ., та площею 0,432 га за адресою: АДРЕСА_3 .
Суд також зазначає, що оскаржувані ППР вручені ОСОБА_1 03.10.2024 р., про що свідчить його підпис у корінцях ППР, а позов подано 14.02.2025 р., тобто в межах шестимісячного строку.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підпунктом 14.1.147 п.14.1 ст.14 ПКУ визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Платниками плати за землю є: платники земельного податку; власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди (п.269.1 ст.269 ПКУ).
Об`єктами оподаткування платою за землю є: об`єкти оподаткування земельним податком: земельні ділянки, які перебувають у власності; земельні частки (паї), які перебувають у власності; земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування; об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди (п.270.1 ст.270 ПКУ).
Відповідно до статті 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом. Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.
Відповідно до пп. 269.1.1 п. 269.1 ст. 270 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Положеннями ст. 270 ПК України визначено, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (п. 286.1 ст. 286 ПК України).
Згідно з п. 287.1 ст. 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Відповідно до п. 271.1 ст. 271 ПК України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Згідно з п. 274.1 ст. 274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для лісових земель - не більше 0,1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.
Відповідно до п. 274.2 ст. 274 ПК України ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності).
Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 ПКУ, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а надалі такий витяг подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.( п. 286.2 ст. 286 ПКУ).
Відповідно до п.286.1 ст.286 ПКУ підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з пунктом 286.5. статті 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу, разом із детальним розрахунком суми податку, який, зокрема, але не виключно, має містити кадастровий номер та площу земельної ділянки, розмір ставки податку та розмір пільги зі сплати податку.
Суд зазначає, що відповідно до положень Податкового кодексу України (зокрема, пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПКУ), звільнення платників єдиного податку першої-третьої групи від сплати земельного податку можливе лише за умови використання земельних ділянок безпосередньо у власній господарській діяльності, а не просто перебування на ділянці будь-яких об`єктів нерухомості, що перебувають у власності.
Так Верховний Суд у цій постанові зауважив, що умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.
Суд встановив, що згідно з витягом з реєстру платників єдиного податку від 20.04.2022 р. № 747 ФОП ОСОБА_1 перелік видів господарської діяльності, що здійснює ФОП ОСОБА_1 такий: 73.11 рекламні агенства, 45.20 технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, 79.90 надання інших послуг із бронювання та пов`язана з цим діяльність, 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна, 96.09 надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у, 68.32 управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту, 79.11 діяльність туристичних агенств, 70.22 консультування з питань коменрційної діяльності й керування, 47.19 інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, 68.31 агентства нерухомості, 63.99 надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у.
Вказані види використання земельних ділянок, а саме для розміщення автомийного комплексу та для будівництва та обслуговування будівель торгівлі відповідають кодам КВЕД 45.20 - технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, а також 21.20 - будівництво житлових і нежитлових будівель та 81.10 - комплексне обслуговування об`єктів.
Таким чином, види використання земельних ділянок не відповідають тим видам господарської діяльності, якими займається позивач згідно з переліком видів господарської діяльності, що здійснює ФОП ОСОБА_1 , а саме: 73.11 рекламні агентства, 45.20 технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, 79.90 надання інших послуг із бронювання та пов`язана з цим діяльність, 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна, 96.09 надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у, 68.32 управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту, 79.11 діяльність туристичних агентств, 70.22 консультування з питань коменрційної діяльності й керування, 47.19 інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, 68.31 агентства нерухомості, 63.99 надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у.
Позивач зазначає, що Інформація з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, надана відповідачем, від 29.08.2024 р., в той час, коли оскаржувані ППР датовані 18.04.2024 р.
З цього приводу суд зазначає, що вказана дата, 29.08.2024 р., є датою запиту, але це не є датою, коли така інформацію зявилась у Державному земельному кадастрі. При цьому, у вказаних витягах зазначено, що датами реєстрації права на земельні ділянки є 16.04.2021 р. та 03.06.2022 р. Це означає, що інформація в ДЗК внесена у зазначені дати, оскільки законодавство передбачає, що дані до ДЗК вносяться одночасно з реєстрацією земельних ділянок.
Так, абзац перший пункту 111 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою КМУ від 17 жовтня 2012 р. № 1051, передбачає, що Державний кадастровий реєстратор для здійснення державної реєстрації земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня реєстрації відповідної заяви або протягом більшого строку, який відповідає строку залишення заяви без руху, перевіряє: 1) відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку; 2) електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку; 3) наявність документа, що підтверджує згоду органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, фізичної чи юридичної особи про поділ, об`єднання земельних ділянок, з нотаріально засвідченою справжністю підпису на такому документі - у разі, коли відповідно до закону поділ, об`єднання земельних ділянок здійснюються за погодженням з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, фізичними чи юридичними особами.
За результатами перевірки Державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій, зокрема, приймає рішення про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру за формою згідно з додатком 73 та здійснює державну реєстрацію земельної ділянки.
Отже, дані про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру у момент її державної реєстрації.
Відтак, для спірних правовідносин визначальним є не дата подання запиту на отримання Інформації з Державного земельного кадастру (запит від 29.08.2024 р.), а дата внесення до Державного земельного кадастру даних про земельну ділянку, які вносяться у момент її державної реєстрації, тобто у цьому випадку 16.04.2021 р. та 03.06.2022 р., тобто до винесення оскаржуваних ППР.
Таким чином, виходячи з доказів, наявних у суду та наданих сторонами, у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача від плати за землю, оскільки умовою застосування такого звільнення є, у цьому випадку, використання земельних ділянок у господарській діяльності, докази чого відсутні.
Суд не встановив будь-яких інших доказів використання позивачем земельних ділянок у господарській діяльності.
Позивач також не погоджується з обрахунком суми податку та зазначає, що в оскаржуваних ППР нормативна грошова оцінка з урахуванням коефіцієнта індексації по земельному податку, грн / га, вказана у розмірах 187312,16 та 182535,85 грн/га, що відрізняється від значень застосованих податкових органом.
Перевіряючи правильність обрахунку сум податку, суд виходить із такого.
Відповідно п. 286.1 ст. 286 ПКУ підставою для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру.
Пункт 271.1 статті 271 ПКУ передбачає, що базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.
Згідно з пунктом 274.1 статті 274 ПКУ ставка податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для лісових земель - не більше 0,1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.
Згідно з розрахунком сум податкового зобов`язання (за формулою: земельний податок = площа ділянки * нормативна грошова оцінка * ставка податку (%)):
Площа земельних ділянок та розмір ставки земельного податку не є спірними у цій справі, натомість спірним є розмір нормативної грошової оцінки.
Що стосується значень 37462432,60 грн/га та 36507169,35 грн/га, використаних у формулах, вони отримані за формулою НГО (грн/га) = НГО земельної ділянки (грн) * площа ділянки (га), а саме:
Оскільки вказані показники НГО земельних ділянок (грн) застосовані за 2023 рік (так, як у 2024 році ставка не встановлювалась), відповідна сума в грн. враховується з урахуванням коефіцієнта індексації:
Враховуючи, що визначена в оскаржуваних ППР сума податку підтверджена розрахунком, який містить правильні показники, суд дійшов висновку, що помилкове зазначення в ППР розрахункової величини (НГО в грн/га) не повинно стати підставою для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, його скасування, оскільки визначальним є те, що сума податку ґрунтується на правильному розрахунку.
Також суд не може визнати обґрунтованими доводи позивача щодо обрахунку суми податку на підставі витягу про НГО за 2021 з урахуванням індексу споживчих цін за 2021, 2022, 2023 роки, оскільки саме витяг за 2023 рік є хронологічно застосовним до спірних правовідносин.
Суд зазначає, що Держгеокадастр може проводити нову нормативну оцінку ділянки (з урахуванням зміни цільового використання, якості ґрунту, забудови, інфраструктури тощо), що може призводити до того, що у витягу 2023 року буде нове фактичне значення НГО, а не лише кореляція з урахуванням кумулятивно застосованого коефіцієнта індексації.
Проте, визначальним є те, що витяг 2023 року чи дії щодо його формування не є предметом оскарження у цьому спорі, відтак правильність його даних резюмується.
Суд зазначає, що при винесенні цього рішення не керується тим фактом, що, як зазначає податковий орган, позивач не надав звіт 20-ОПП щодо об`єктів оподаткування.
Натомість, як суд вже зазначав, визначальним є відсутність будь-яких доказів використання позивачем земельних ділянок у господарській діяльності. При цьому, звіт 20-ОПП міг би бути одним із доказів, але не є єдиним можливим доказом використання землі ФОП для господарської діяльності.
Оскільки у спірних правовідносинах мова йде про фактично пільгове явище звільнення від сплати податку, тобто про офіційну можливість не платити певний податок, яку передбачає закон для конкретних категорій платників або конкретних обставин, специфіка доказування полягає у тому, що суб`єкт владних повноважень безперечно має обґрунтувати правомірність своїх рішень та надати всі наявні у нього докази, але обґрунтування того факту, що пільга не застосовується, у даному випадку, відбувається ствердженням факту відсутності доказів для звільнення від сплати податку. Таке твердження можливо спростувати лише надавши докази фактичного використання земельної ділянки для здійснення господарської діяльності.
Так, частина 1 статті 77 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, це означаєобов`язок, у тому числі, позивача надавати докази, зокрема, на підтвердження своїх вимог, у цьому випадку, це докази фактичного використання земельної ділянки для здійснення господарської діяльності (зокрема, але не виключно, договори, документи про господарську діяльність, акти, чеки, фото, бізнес-обладнання, будь-які інші докази передбачені КАС), однак таких доказів позивач не надав.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що у позові належить відмовити.
Керуючись ст. 72-74, 77, 241-246, 250, 255, 260-262 КАС України суд
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя А.В. Савченко