Справа № 240/11096/24
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2026-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Житомир справа №240/11096/24

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач 1) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач 2), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (вх.№56756/24 від 16.10.2024) просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 10.05.2024 №64;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати їй до загального трудового стажу період роботи з 03.01.1992 по 24.05.1994 в кооперативі «Ремстрой» та період роботи у ТОВ «ВИКТОРИЯ» з 03.03.1995 по 30.06.2020;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути її заяву від 03.05.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням до страхового стажу період роботи з 03.01.1992 по 24.05.1994 в кооперативі «Ремстрой» та період роботи у ТОВ «ВИКТОРИЯ» з 03.03.1995 по 30.06.2020.

На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 03.05.2024 вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Однак, за результатами розгляду поданої нею заяви та доданих до неї документів, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області прийняло рішення від 10.05.2024 №64, яким відмовило їй в призначення пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу в розмірі не менше 31 року. За підрахунками управління її страховий стаж становить лише 25 років 10 місяць 29 дні. Позивач вважає такий розрахунок стажу невірним, оскільки пенсійний орган безпідставно не зарахував їй до страхового стажу період роботи з 03.01.1992 по 24.05.1994 в кооперативі «Ремстрой» (на території Російської Федерації) через припинення з 19.06.2023 участі України в Угоді про гарантії громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а також період роботи у ТОВ «ВИКТОРИЯ» з 03.03.1995 по 30.06.2020 через наявність у трудовій книжці виправлення в даті звільнення та даті наказу про звільнення, які не завірені належним чином. Зазначає, що факт її роботи з 03.01.1992 по 24.05.1994 в кооперативі «Ремстрой» підтверджується відповідними записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 20.08.1982 та довідкою від 24.05.1994 №118/18, виданою кооперативом «Ремстрой», а факт роботи » з 03.03.1995 по 30.06.2020 у ТОВ «ВИКТОРИЯ» - довідкою від 30.06.2020 №20/20, яка надавалась нею разом із заявою про призначення пенсії. У зв`язку з цим позивач вважає, що прийняте Головним управління Пенсійного фонду України в Донецькій області рішення від 10.05.2024 №64 про відмову в призначенні їй пенсії є протиправним, а тому з метою захисту свого права на пенсійне забезпечення позивач звернулась з даним позовом до суду.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/11096/24 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувало щодо заявлених позовних вимог. Аргументуючи таку позицію управління зазначило, що відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058-IV право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, в період з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 не менше 31 років. Однак, страховий стаж ОСОБА_1 на дату звернення становив лише 25 років 10 місяців 29 днів. Так, за доданими документами до страхового стажу не були враховані періоди роботи згідно записів трудової книжки від 20.08.1982 НОМЕР_1 : - з 03.01.1992 по 24.05.1994, оскільки починаючи з 01 січня 2023 року Російська Федерація та з 19 червня 2023 року Україна припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992; - з 25.05.1994 по 02.03.1995, оскільки запис про звільнення не завірено підписом уповноваженої особи; - з 03.03.1995 по 30.06.2000, оскільки виправлення в даті звільнення та даті наказу про звільнення не завірено належним чином. Відтак, за відсутності необхідного страхового стажу, управління вважає, що ним правомірно було відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії, а тому просить відмовити їй в задоволенні позовних вимог.

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області також подало до суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Вказало, що вважає прийняте Головним управління Пенсійного фонду України в Донецькій області рішення від 10.05.2024 №64 правомірним.

Відповідно до положень ст. 257, 262 КАС України суд розглядає дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що з метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення ОСОБА_1 звернулась Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою від 03.05.2024 про призначення їй пенсії за віком відповідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За принципом екстериторіальності вказану заяву про призначення пенсії розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

За наслідками розгляду поданих позивачем заяви та доданих до неї документів, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області прийняло рішення від 10.05.2024 №64, яким відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" через відсутність у неї необхідного страхового стажу в розмірі 31 рік. За підрахунками Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області страховий стаж ОСОБА_1 становить 25 років 10 місяців 29 днів.

При цьому, зі змісту вказаного рішення вбачається, що до страхового стажу ОСОБА_1 не були зараховані зазначені в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 20.08.1982:

- період роботи в Російській Федерації з 03.01.1992 по 24.05.1994, оскільки починаючи з 01 січня 2023 року Російська Федерація та з 19 червня 2023 року Україна припинили участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (стаж зараховується до 01.01.1992);

- період роботи з 25.05.1994 по 02.03.1995, оскільки запис про звільнення не завірено підписом уповноваженої особи;

- період роботи з 03.03.1995 по 30.06.2000, оскільки виправлення в даті звільнення та в даті наказу про звільнення не завірено належним чином. Однак, страховий стаж за період з 01.01.1998 по 31.07.1998 був зарахований за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій й області рішення позивача було повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 10.05.2024 №0600-0210-8/58964.

ОСОБА_1 вважає, що періоди її роботи з 03.01.1992 по 24.05.1994 в кооперативі «Ремстрой» (Російська Федерація), а також з 03.03.1995 по 30.06.2020 у ТОВ «ВИКТОРИЯ» безпідставно не були зараховані до її страхового стажу, а відтак, прийняте рішення від 10.05.2024 №64 про відмову у призначенні їй пенсії за віком, обґрунтоване відсутністю у неї необхідного стажу, є протиправним. У зв`язку з цим, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд зауважує, що в поданій до суду позовній заяві ОСОБА_1 не оскаржує дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не зарахування до її страхового стажу періоду роботи з 25.05.1994 по 02.03.1995, а тому під час розгляду даної справи суд не надає оцінку правомірності таких дій.

Вирішуючи публічно-правовий спір та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п. 23 ч. I). Ратифікувавши вказану Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині I Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені в Законі України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV), який набрав чинності 01.01.2004.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV визначено право громадян України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону №1058-IV розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = Зп х Кс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

При цьому, коефіцієнт страхового стажу, що застосовується для обчислення розміру пенсії (Кс), визначається за формулою: Кс = (См х Вс) / (100 % х 12), де: См - сума місяців страхового стажу; Вс - визначена відповідно до цього Закону величина оцінки одного року страхового стажу (у відсотках). За період участі в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування величина оцінки одного року страхового стажу дорівнює 1 %.

Зі змісту вищезазначених норми вбачається, що в умовах дії солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, розмір пенсії кожного пенсіонера визначається індивідуально і залежить від набутого ним страхового стажу та отриманого заробітку, з якого сплачувалися страхові внески.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

У частині 2 статті 24 Закону №1058-IV зазначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Система персоніфікованого обліку була впроваджена в України у зв`язку з прийняттям Указу Президента України від 04.05.1998 №401/98 «Про заходи щодо впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування».

На виконання вказаного Указу від 04.05.1998 №401/98 Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 04.06.1998 №794, якою затвердив Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Крім того, в пункті 2 цієї постанови Уряд зобов`язав Пенсійний фонд разом із Міністерством праці та соціальної політики, Міністерством фінансів та Державною податковою адміністрацією забезпечити з 1 жовтня 1998 року впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Таким чином, система персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування була впроваджена в Україні з 01 жовтня 1998 року.

Однак, 16.11.2001 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1498, якою доповнив постанову від 04.06.1998 №794 «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування" пунктом 3 наступного змісту:

«Установити, що починаючи з 1 липня 2002 р. обчислення пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" здійснюється із заробітку особи за період роботи після 1 липня 2000 р. за даними системи персоніфікованого обліку».

Відтак, починаючи з 01.01.2004 (з дати набрання чинності Законом №1058-IV) періоди роботи особи до 01.07.2000 (до впровадження системи персоніфікованого обліку) зараховуються до її страхового стажу на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV, а періоди роботи після 01.07.2000 - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, тобто підставою для зарахування таких періодів роботи до страхового стажу є сплата страхових внесків.

До набрання чинності Законом №1058-IV право громадян на державне пенсійне забезпечення було врегульовано Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення".

Статтею 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Системний аналіз норм Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" свідчить, що періоди роботи особи до 01.07.2000 зараховуються до її страхового стажу на підставі інформації, зазначеної в її трудовій книжці, а періоди роботи після 01.07.2000 - на підставі даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Дослідивши під час розгляду справи трудову книжку ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 20.05.1982 суд встановив, що в період з 03.01.1992 по 24.05.1994 позивач працювала в кооперативі «Ремстрой», що знаходилось в м. Санкт-Петербург Російська Федерація.

Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не зарахувало до страхового стажу ОСОБА_1 вказаний період її роботи з 03.01.1992 по 24.05.1994 на території Російської Федерації, обґрунтовуючи це тим, що з 19 червня 2023 року для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Надаючи оцінку таким діям Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Частинами 1, 2 статті 4 Закону №1058-IV передбачено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 2 ст. 10 Закону України "Про зайнятість населення").

Згідно з частинами другою та третьою статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації від 14.01.1993 про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн (далі - Угода від 14.01.1993), трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами.

Статтею 7 Угоди від 14.01.1993 встановлено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Міжнародним договором з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та Російська Федерація (далі - Угода від 13.03.1992).

Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди від 13.03.1992).

Статтею 6 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Згідно зі статтею 11 Угоди від 13.03.1992 необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Таким чином, положення вказаних Угод розповсюджуються на питання пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу для призначення пенсій, та передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди та стаж набутий на території колишнього СРСР, враховуються при встановленні права особи на пенсію та при її обчисленні.

Суд звертає увагу, що 29 листопада 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", а 24 червня 2023 року прийняв постанову № 639 "Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн".

Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 року №72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 року №376 (зі змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка вчинена 13.03.1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19.06.2023.

Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023, яке було опубліковане у Офіційному віснику України 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 для України 19.06.2023.

Однак, у статті 13 Угоди від 13.03.1992 визначено, що кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.

Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

У Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Вихід України з Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації від 14.01.1993 про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн та з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992, не може бути підставою для відмови у зарахуванні особі до стажу періодів її роботи на території будь-якої з держав-учасниць у період дії відповідних Угод, учасником яких на той період була Україна.

Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 та постановою від 24.06.2023 №639 Україна, як держава-учасниця Угод виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 та Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації від 14.01.1993 про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн.

Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.07.2025 у справі №420/34524/23.

З урахуванням викладеного суд констатує, що в період трудової діяльності ОСОБА_1 на території Російської Федерації з 03.01.1992 по 24.05.1994 Угода від 13.03.1992 про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення та Угода між Урядом України і Урядом Російської Федерації від 14.01.1993 про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн були чинними, а тому їх положення протиправно не були застосовані Головним управління Пенсійного фонду України в Донецькій області при вирішенні питання про зарахування вказаного періоду роботи позивачки до її страхового стажу.

Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14.01.1993 трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Зміст зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Частиною 1 та 3 статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII, в редакції чинній на момент спірного періоду роботи позивачки на території Російської Федерації, було передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання.

З огляду на те, що стаття 6 Угоди від 13.03.1992 передбачає, що для встановлення права на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою, суд приходить до висновку, що період роботи ОСОБА_1 з 03.01.1992 по 24.05.1994 в кооперативі «Ремстрой» (Російська Федерація), підлягає зарахуванню до її страхового стажу, як такий, що підтверджений належними записами у її трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 20.05.1982.

Вирішуючи позовні вимоги в частині не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи в ТОВ «ВИКТОРИЯ» з 03.03.1995 по 30.06.2020, суд зазначає наступне.

Дослідивши під час розгляду справи трудову книжку ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 20.05.1982 суд встановив, що в період з 03.03.1995 по 30.06.2020 позивач працювала в ТОВ «ВИКТОРИЯ».

При цьому, із оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 10.05.2024 №64 вбачається, що до страхового стажу ОСОБА_1 не було зараховано лише частину періоду її роботи в ТОВ «ВИКТОРИЯ» з 03.03.1995 по 30.06.2000, із виключенням з нього періоду з 01.01.1998 по 31.07.1998, який був зарахований за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Тобто фактично, до її стажу відповідач не зарахував лише періоди з 03.03.1995 по 31.12.1997 та з 01.08.1998 по 30.06.2000.

Натомість, інша частина роботи позивачки в ТОВ «ВИКТОРИЯ» з 01.07.2000 по 30.06.2020 була зарахована до її страхового стажу за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, тобто з урахуванням сплачених за цей період страхових внесків, що підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком стажу «Форма РС-право».

Водночас, в поданій до суду позовній заяві ОСОБА_1 оскаржує дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не включення до страхового стажу періоду з 03.03.1995 по 30.06.2020, тобто усього періоду її роботи в ТОВ «ВИКТОРИЯ».

З огляду на те, що періоди роботи позивачки в ТОВ «ВИКТОРИЯ» з 01.01.1998 по 31.07.1998 та з 01.07.2000 по 30.06.2020 були зараховані до її страхового стажу за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки її права в цій частині відповідачем не порушенні.

Надаючи оцінку правомірності дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не включення до страхового стажу ОСОБА_1 періодів її роботи в ТОВ «ВИКТОРИЯ» з 03.03.1995 по 31.12.1997 та з 01.08.1998 30.06.2000, суд зазначає, що підставою такого зарахування була наявність виправлень в трудовій книжці, а саме в даті її звільнення та в даті наказу про звільнення, які при цьому не були завірені належним чином.

Статтею 62 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Також, статтею 48 Кодексу законів про працю України, передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Водночас, пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Зміст вказаних правових норм свідчить, що належним чином оформлені записи в трудовій книжці є підставою для врахування відповідних періодів роботи до стажу особи при призначенні пенсії, а у разі відсутності таких записів або їх неповноти (неправильності чи неточності) трудовий стаж має встановлюватися на підставі уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій.

Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена Наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція №58).

Згідно пункту 1.1 цієї Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Порядок заповнення трудових книжок врегульований главою 2 Інструкції №58.

Відповідно до пунктів 2.2, 2.3, 2.4 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з пунктом 2.14 Інструкції №58, яка регулює порядок внесення до трудової книжки відомостей про роботу, у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у "Класифікаторі професій".

Порядок заповнення трудової книжки при звільненні визначено в пунктах 2.26 та 2.27 Інструкції №58, відповідно до яких записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

При цьому, пунктами 2.6, 2.8, 2.9 Інструкції №58 передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис.

Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м.Києва, держархівом м.Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.

Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження.

У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці.

Правовими нормами пункту 2.10. Інструкції №58 визначено, що у розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається.

У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за № таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

Під час розгляду справи судом було досліджено трудову книжку ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 20.05.1982 та встановлено, що в ній наявні наступні записи:

- запис №16 від 03.03.1995 про прийняття на посаду директора ТОВ «ВИКТОРИЯ» (підстава наказ №1 від 03.03.1995);

- запис №17 від 30.06.2020 про звільнення за власним бажанням (підстава наказ №353 від 30.06.2020).

При цьому, запис №17 дійсно містить виправлення в частині дати звільнення та в частині дати наказу про звільнення, які здійсненні без дотримання вимог Інструкції №58.

Зазначені виправлення унеможливлюють встановлення дійсної дати припинення роботи ОСОБА_1 в ТОВ «ВИКТОРИЯ», а тому суд погоджується з твердженням відповідача про відсутність підстав для зарахування періоду роботи позивачки в ТОВ «ВИКТОРИЯ» з 03.03.1995 по 31.12.1997 та з 01.08.1998 по 30.06.2000 до її страхового стажу за даними трудової книжки.

Вказане свідчить, що відповідно до вимог пункту 3 Порядку №637 зарахування вищезазначеного періоду роботи до страхового стажу могло бути здійснено пенсійним органом лише у випадку надання позивачем відповідної уточнюючої довідки про роботу в ТОВ «ВИКТОРИЯ».

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що для підтвердження факту роботи в період з 03.03.1995 по 30.06.2020 в ТОВ «ВИКТОРИЯ», нею разом із заявою про призначення пенсії надавалась довідка від 30.06.2020 №20/20, видана цим товариством

З приводу вказаних доводів позивачки суд зазначає, що такі не підтверджуються наявними у справі доказами, а саме розпискою-повідомленням, яка складалась пенсійним органом при прийнятті в позивачки заяви про призначення пенсії, і в якій серед переліку документів, що були додані до цієї заяви, довідка від 30.06.2020 №20/20 відсутня.

Ненадання ОСОБА_1 до пенсійного органу при зверненні із заявою про призначення пенсії вказаної довідки від 30.06.2020 №20/20 виключає можливість її врахування судом при наданні оцінки правомірності дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не зарахування періоду роботи позивачки в ТОВ «ВИКТОРИЯ» з 03.03.1995 по 31.12.1997 та з 01.08.1998 по 30.06.2000 до страхового стажу.

Відтак, згідно наявних у матеріалах справи доказів, жодної уточнюючої довідки для підтвердження періоду роботи у ТОВ «ВИКТОРИЯ» ОСОБА_1 пенсійному органу не надавала.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи у ТОВ «ВИКТОРИЯ» з 03.03.1995 по 31.12.1997 та з 01.08.1998 по 30.06.2000 є правомірними, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Разом з тим, враховуючи встановлену під час розгляду справи протиправність дій відповідача щодо не зарахування до страхового стажу позивачки періоду її роботи з 03.01.1992 по 24.05.1994 в кооперативі «Ремстрой» (Російська Федерація), суд приходить до висновку, що прийняте з підстав відсутності необхідного страхового стажу рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 10.05.2024 №64 є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Зважаючи на встановлену протиправність оскаржуваного рішення від 10.05.2024 №64, суд застосовуючи механізм ефективного захисту права порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 245 КАС України, вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період її роботи з 03.01.1992 по 24.05.1994 в кооперативі «Ремстрой» (Російська Федерація) та повторно розглянути її заяву від 03.05.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому суд зауважує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23, дії зобов`язального характеру щодо зарахування вказаних періодів до страхового стажу позивача має вчинити саме той територіальний орган Пенсійного фонду України, що був визначений за принципом екстериторіальності, як орган, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії та здійснював підрахунок її страхового стажу, тобто в даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Натомість, порушення прав позивача з боку Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області під час розгляду даної справи судом встановлено не було, оскільки оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії приймало Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області. У зв`язку з цим, заявлені до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене та встановлені обставини справи, які перевірені зібраними доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду з даним позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією від 06.06.2024.

Доказів понесення позивачем інших судових витрат матеріали справи не містять.

З огляду на положення ч. 1 та ч. 3 ст. 139 КАС України, та враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1211,20 гривень слід стягнути на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Керуючись статями 2, 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд. 7, м. Житомир, 10003; ) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, 3, м. Слов`янськ, Краматорський район, Донецька область, 84122; ) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 10.05.2024 №64 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період її роботи з 03.01.1992 по 24.05.1994 в кооперативі "Ремстрой" та повторно розглянути її заяву від 03.05.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн (тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович