Справа № 560/14295/25
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2026-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/14295/25

Головуючий у 1-й інстанції: Печений Є.В.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

10 березня 2026 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Смілянця Е. С. Полотнянка Ю.П.

за участю:

секретаря судового засідання: Загоренко О.О.,

представника позивача: Кравчук Д.В.,

представника відповідача: Казарець О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Летичів Агро» та Головного управління ДПС у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Летичів Агро» до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В :

в серпні 2025 року позивач, - ТОВ «Летичів Агро», звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень складених Головним управлінням Державної податкової служби у Хмельницькій області щодо товариства з обмеженою відповідальністю «Летичів Агро» від 06.05.2025 №9853/2201-0701, від 06.05.2025 №9854/2201-0701, від 18.07.2025 №17291/2201-0701 та від 18.07.2025 №17292/2201-0701.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05.12.2025 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області форми «Р» від 06.05.2025 № 9853/2201-0701 в частині визначення товариству з обмеженою відповідальністю "ЛЕТИЧІВ АГРО" суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість: за податковими зобов`язаннями у розмірі 1 633 (одна тисяча шістсот тридцять три) грн.; за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 163 (сто шістдесят три) грн., щодо завищення податкового кредиту за грудень 2021 року на суму 1 633 грн., у зв`язку з віднесенням до його складу сум податку на додану вартість за податковою накладною Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Імперіал» № 98 від 09.10.2020.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Хмельницькій області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕТИЧІВ АГРО" понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 13 (тринадцять) грн 02 копійки.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Представник відповідача в судовому засіданні просив задовольнити його апеляційну скаргу, відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити у задоволенні вимог адміністративного позову.

Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити його апеляційну скаргу, відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу позивача частково задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Головним управління ДПС у Хмельницькій області відповідно до плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2025 рік, на підставі наказів ГУ ДПС у Хмельницькій області від 22.01.2025 №373-П, наказу від 28.02.2025 №1010-П проведена документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Летичів Агро» з питань дотримання вимог податкового, валютного, та іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи за період з 01.07.2018 по 30.09.2024, та за період з 01.07.2018 по 30.09.2024, з метою правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

За результатами перевірки складено акт від 25.03.2025 №5719/22-01-07-01/.

Відповідно до вказаного акту перевірки, відповідачем встановлено, зокрема, порушення позивачем вимог п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.п. «ж, з, і» п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 ПК України, у результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 2 732 094 грн та завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (р.21 декларації) за вересень 2024 року на суму 563 871 грн; пп. 266.2.1 п. 266.2, пп. 266.3.3 п. 266.3, пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, у результаті чого занижено податок на нерухоме майно, відмінне від земельного ділянки на загальну суму 477 478,13 грн; п. 63.3 ст. 63 ПК України, п. 8.4 та п. 8.5 розд. VIII Порядку обліку платників податків і. зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588, із змінами та доповненнями, у результаті неповідомлення ГУ ДПС у Хмельницькій області про відкриття/внесення змін 87 (вісімдесяти семи) об`єктів оподаткування об`єктів оподаткування, об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням або через які провадилась діяльність.

До Головного управління ДПС у Хмельницькій області позивачем подано заперечення від 14.04.2025 № 14/4 на акт перевірки.

Згідно відповіді Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 02.05.2025 №1565/10/22-01-07-01-09 за наслідками розгляду заперечення, підтверджено висновки акту перевірки в частині порушення, що заперечувались платником.

На підставі акту перевірки, Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області прийнято податкові повідомлення рішення від 06.05.2025: форми «Р» № 9853/2201-0701 про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість за податковим зобов`язанням в сумі 2 732 094 грн та штрафними санкціями в сумі 273 209,40 грн; форми «В4» № 9854/2201-0701 про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 563 871 грн; форми «Р» № 9855/2201-0701 про збільшення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за податковим зобов`язанням в сумі 477 478,13 грн та штрафними санкціями в сумі 39 628,01 грн; форми «ПС» № 9856/2201-0701 про застосування штрафу в розмірі 115 260 грн (не подання повідомлення форми 20-ОПП по 115 об`єктам).

Не погодившись з вказаними рішеннями, позивач 20.05.2025 звернувся зі скаргою до Державної податкової служби України.

Рішенням ДПС України від 16.07.2025 № 20432/6/99-00-06-0-01-06 скаргу позивача задоволено частково.

Залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 06.05.2025 № 9853/2201-0701 про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість за податковим зобов`язанням в сумі 2 732 094 грн та штрафними санкціями в сумі 273 209,40 грн та форми «В4» № 9854/2201-0701 про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 563871 гривень.

Скасовано податкове повідомлення - рішення від 06.05.2025 форми «Р» № 9855/2201-0701 про збільшення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за податковим зобов`язанням в сумі 477 478,13 грн та штрафними санкціями в сумі 39 628,01 грн в частині основного платежу в сумі 17 922,20 грн та штрафних санкцій в сумі 132,90 грн, в іншій частині залишено без змін.

Скасовано податкове повідомлення - рішення від 06.05.2025 форми «ПС» № 9856/2201-0701 про застосування штрафу в розмірі 115 260 грн в частині застосування штрафу в сумі 2652,00 грн, в іншій частині залишено без змін.

За наслідками адміністративного оскарження, відповідачем прийнято на зменшену суму податкові повідомлення рішення від 18.07.2025: форми «Р» № 17291/2201-0701 про збільшення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за податковим зобов`язанням в сумі 459 555,93 грн та штрафними санкціями в сумі 29 495,11 грн; форми «ПС» № 17292/2201-0701 про застосування штрафу в розмірі 88 740 грн (не подання повідомлення форми 20-ОПП по 87 об`єктам).

Вважаючи протиправними податкові повідомлення рішення: від 06.05.2025 форми «Р» №9853/2201-0701 про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість за податковим зобов`язанням в сумі 2 732 094 грн та штрафними санкціями в сумі 273 209,40 грн; від 06.05.2025 форми «В4» № 9854/2201-0701 про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 563 871 грн; від 18.07.2025 форми «Р» № 17291/2201-0701 про збільшення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за податковим зобов`язанням в сумі 459 555,93 грн та штрафними санкціями в сумі 29 495,11 грн; від 18.07.2025 - форми «ПС» № 17292/2201-0701 про застосування штрафу в розмірі 88 740 грн (не подання повідомлення форми 20-ОПП по 87 об`єктам), Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЕТИЧІВ АГРО" звернулося до суду із цією позовною заявою.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з наступного.

Щодо правомірності податкових повідомлень рішень від 06.05.2025 форми «Р» №9853/2201-0701 про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість за податковим зобов`язанням в сумі 2 732 094 грн та штрафними санкціями в сумі 273 209,40 грн та форми «В4» № 9854/2201-0701 про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 563 871 грн., суд першої інстанції зазначив, що на прийняття зазначених вище рішень вплинули такі порушення: 1) завищення податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 3 182 629 грн, внаслідок неправомірного включення до його складу сум ПДВ по податкових накладних, виписаних постачальником ТОВ «Агрікон-Південь» (ПН 41065242) з порушенням вимог п.201.1 ст.201 Податкового кодексу, а саме: не вірно зазначений основний реквізит податкової накладної «код товару згідно з УКТ ЗЕД»; 2) завищення податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 111 703 грн, внаслідок неправомірного включення до його складу сум ПДВ по податкових накладних, виписаних постачальником ТОВ «Сімвудгруп» (ПН 42480541) з порушенням вимог п.201.1 ст.201 Податкового кодексу, а саме: не вірно зазначені основні реквізити податкової накладної «ставка податку та сума податку в цифровому значенні», «загальна сума коштів» у зв`язку з неправомірним включенням до бази оподаткування ПДВ сум понаднормового простою вагонів. 3) завищення податкового кредиту з ПДВ за грудень 2021 на суму 1 633 грн, яка не підтверджена податковими накладними зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Із приводу завищення податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 3 182 629 грн, внаслідок неправомірного включення до його складу сум ПДВ по податкових накладних, виписаних постачальником ТОВ «Агрікон-Південь» (ПН 41065242) з порушенням вимог п.201.1 ст.201 Податкового кодексу, а саме: не вірно зазначений основний реквізит податкової накладної «код товару згідно з УКТ ЗЕД», необхідно зазначити про таке.

За результатами документальної планової виїзної перевірки, оформленої актом від 25.03.2025 №5719/22-01-07-01/, контролюючим органом зроблено висновок про завищення ТОВ «Летичів Агро» податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 3 182 629 грн у зв`язку з неправомірним включенням до його складу сум ПДВ за податковими накладними, виписаними постачальником ТОВ «Агрікон-Південь» (), у яких, на думку податкового органу, з порушенням пункту 201.1 статті 201 ПК України зазначено реквізит «код товару згідно з УКТ ЗЕД».

Факт реєстрації відповідних податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних відповідачем не заперечується.

Також відповідачем не заперечується факт поставки товару (матеріалів/обладнання) на адресу позивача та оплата вартості цих поставок.

Судом першої інстанції установлено, що ці обставини підтверджуються, зокрема: копіями податкових накладних ТОВ «Агрікон-Південь»; видатковими накладними, актами приймання-передачі, платіжними дорученнями; даними декларацій з ПДВ та додатка 5 (Д5) позивача за відповідні звітні періоди.

Податковий орган, посилаючись на пункт 201.10 статті 201 ПК України (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), вказує, що помилки в реквізитах, передбачених пунктом 201.1 цієї статті (крім коду товару згідно з УКТ ЗЕД), які не заважають ідентифікувати операцію, не є підставою для відмови в реєстрації/неприйняття податкових накладних.

Також відповідач стверджує, що оскільки законодавець прямо виокремив код УКТ ЗЕД із загального правила щодо «несуттєвих помилок», Головне управління ДПС у Хмельницькій області вважає, що помилка саме в цьому реквізиті є істотною і позбавляє платника права на податковий кредит.

Позивач, у свою чергу, наполягає, що: спірні господарські операції реальні, товар отримано та використано у господарській діяльності; опис номенклатури в податкових накладних та первинних документах дозволяє чітко ідентифікувати товар; помилка в коді УКТ ЗЕД є виключно технічною, не впливає на ставку ПДВ і не спотворює зміст операції; позивач як покупець не може нести негативні наслідки за помилки постачальника в оформленні податкових накладних.

На підтвердження реальності операцій позивач посилається на первинні документи (договори, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, акти, платіжні документи).

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції відхилив доводи позивача щодо того, що сам по собі факт реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та реальність господарської операції автоматично нівелює значення помилки в коді УКТ ЗЕД.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що: позивач не довів, що в спірних податкових накладних код УКТ ЗЕД є саме технічною, а не сутнісною помилкою; позивач не вжив передбачених пунктом 201.10 ПК України заходів для виправлення помилки в податкових накладних (заява-скарга, вимога до постачальника щодо реєстрації розрахунку коригування тощо).

За таких обставин і правових підстав, суд першої інстанції погодився, що відповідач діяв у межах наданих повноважень, визнавши спірні податкові накладні такими, що не відповідають вимогам пункту 201.1 ПК України в частині обов`язкового реквізиту «код товару згідно з УКТ ЗЕД», і, відповідно, не надають позивачу права на формування податкового кредиту.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що в цій частині контролюючий орган діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені ПК України.

Щодо завищення податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 111 703 грн, внаслідок неправомірного включення до його складу сум ПДВ по податкових накладних, виписаних постачальником ТОВ «Сімвудгруп» (ПН 42480541) з порушенням вимог п.201.1 ст.201 Податкового кодексу, а саме: не вірно зазначені основні реквізити податкової накладної «ставка податку та сума податку в цифровому значенні», «загальна сума коштів» у зв`язку з неправомірним включенням до бази оподаткування ПДВ сум понаднормового простою вагонів, суд першої інстанції зазначив, що позивач включив до складу податкового кредиту суму ПДВ 111703,22 грн на підставі податкових накладних №5 від 01.12.2022 та №18 від 27.12.2022 року, зареєстрованих ТОВ «Сімвудгруп» () з номенклатурою «Понаднормовий простій вагонів під вантажними операціями».

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач, проаналізувавши дані баз ДПС та Єдиного реєстру податкових накладних, встановив, що ТОВ «Сімвудгруп» отримувало від АТ «Укрзалізниця» (філія «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень») послуги із номенклатурою «залізничні послуги», «вантажні роботи», без виділення окремих сум ПДВ за «понаднормовий простій вагонів».

В акті перевірки зроблено висновок, що кошти, які ТОВ «Сімвудгруп» сплачувало залізниці як штрафи/плату за простій, не формують базу оподаткування ПДВ, а отже, не можуть бути об`єктом оподаткування при подальшому «перекладанні» цих сум на клієнта (позивача).

Позивач, навпаки, стверджує, що: фактично придбавав комплекс транспортно-експедиторських («логістичних») послуг; сума «понаднормового простою» виступає елементом вартості такого комплексу послуг, а не неустойкою; послуги були реально надані, вагони фактично перебували під вантажними операціями, і спірні витрати безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю позивача.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції відхилив довід позивача про те, що будь-яка сума коштів, сплачена контрагенту, яка документально підтверджена та пов`язана з господарською діяльністю, автоматично є об`єктом оподаткування ПДВ і може формувати податковий кредит.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Сімвудгруп» виступає посередником між АТ «Укрзалізниця» та позивачем.

Той факт, що воно «перекладає» на позивача відповідні суми простою, не змінює природи цієї суми як штрафу, а не плати за послугу.

Суд першої інстанції звернув увагу, що позивач не довів, що спірні суми є оплатою додаткових послуг (наприклад, фактичного зберігання вантажу, надання вагонів тощо), відмінних від штрафних санкцій, які застосував перевізник до експедитора.

У матеріалах справи відсутні належні докази того, що в договорі між позивачем і ТОВ «Сімвудгруп» відповідні платежі оформлені як винагорода за послуги, а не як компенсація штрафів.

За таких умов, сума «понаднормового простою» не є базою оподаткування ПДВ ні для «Укрзалізниці», ні для «Сімвудгруп» у відносинах з позивачем.

Нарахування ПДВ на такі суми контрагентом позивача є помилковим, а сплачений позивачем «ПДВ» за своєю юридичною природою не є податком у розумінні ПК України.

Отже, у позивача відсутні правові підстави для формування податкового кредиту з таких сум.

З огляду на це, суд першої інстанції не вбачає порушення прав позивача в частині зменшення його податкового кредиту, оскільки такі суми не повинні були бути включені до нього з самого початку.

Щодо завищення податкового кредиту з ПДВ за грудень 2021 на суму 1 633 грн, яка не підтверджена податковими накладними зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних, суд першої інстанції зазначив, що у декларації з ПДВ за жовтень 2020 року позивач у додатку Д5 (розділ II, табл. 2) у рядку 14 відобразив операції з ТОВ «Буд-Імперіал» на суму 17 333,34 грн (ПДВ 3 466,66 грн), які включали дві ПН: №98 від 09.10.2020 (зареєстрована 13.11.2020) на суму 8 166,67 грн (ПДВ 1 633,33 грн); №105 від 20.10.2020 (зареєстрована 13.11.2020) на суму 9 166,67 грн (ПДВ 1 833,33 грн).

Податковим повідомленням-рішенням від 29.09.2021 №0/11183/0703 податковий орган визнав неправомірним включення до податкового кредиту жовтня 2020 року ПДВ за податковими накладними, зареєстрованими 13.11.2020, у т.ч. й за податковою накладною №98, та загалом зменшив суму податкового кредиту з ПДВ на 4 133,00 грн (за податковими накладними від ТОВ «Буд-Імперіал» і ТОВ «ПІ КОНСАЛТ»).

Судом першої інстанції встановлено, що у декларації з ПДВ за листопад 2021 року позивач зменшив залишок від`ємного значення на суму 4 133 грн, що підтверджується копією декларації і додатків до неї.

Тобто спірна сума була фактично виключена з податкового кредиту за результатами попередньої перевірки.

У декларації за грудень 2021 року позивач включив до податкового кредиту суму 1 633,33 грн у рядку 31 Додатка 1, зазначивши контрагента ТОВ «Буд-Імперіал», ІПН 88, період складання «12.2021».

На підтвердження своїх позовних вимог в цій частині позивач посилається на те, що: мав право включити до податкового кредиту ПДВ за податковою накладною №98, зареєстровану 13.11.2020 року, у будь-якому періоді протягом 365 днів з дати її складання (п. 198.6 ПК України в редакції, чинній на той час); у жовтні 2020 року він помилково включив податкову накладну №98 до кредиту раніше, ніж дозволяє закон (до моменту реєстрації), але ця помилка виправлена за результатами ППР 2021 року шляхом зменшення від`ємного значення; повторне включення податкової накладної №98 відбулося вже фактично при формуванні кредиту за грудень 2021 року, але в додатку була допущена описка в періоді складання (замість «10.2020» зазначено «12.2021»).

На підтвердження своєї позиції в цій частині спірних правовідносин, відповідач наполягає, що: згідно з декларацією і Д5 за жовтень 2020 року позивач уже сформував податковий кредит на підставі податкової накладної №98; податкова накладна №98 не може повторно використовуватись для формування податкового кредиту за грудень 2021 року; позивач не звертався із заявою-скаргою щодо реєстрації податкової накладної та не подавав уточнюючих декларацій у зв`язку з виявленою «опискою».

Аналізуючи наявні у матеріалах справи декларації, додатки Д5, податкове повідомлення-рішення 2021 року, суд виходить із такого.

Факт первісного включення ПДВ за податковою накладною №98 до кредиту жовтня 2020 року підтверджується декларацією за жовтень 2020 року (рядок 14 Д5).

Факт подальшого виключення спірної суми з податкового кредиту (внаслідок ППР №0/11183/0703) підтверджується: самим ППР; декларацією за листопад 2021 року, де позивач зменшив від`ємне значення на 4 133 грн.

Суд першої інстанції вказав на те, що відповідач, хоча й стверджує, що «по наданій податковій накладній №98 позивачем уже сформовано податковий кредит у відповідному періоді», не надав суду належних і безспірних доказів того, що станом на грудень 2021 року сума ПДВ за податковою накладною №98 не була скоригована (знята) в обліку за результатами ППР 2021 року.

Водночас, надані відповідачем до матеріалів справи витяги з інтегрованої картки платника і внутрішніх систем не спростовують логіку позивача щодо того, що спірна сума була «виведена» з кредиту раніше, а повторне включення мало характер реалізації права в межах 365-денного строку.

Допущена в додатку помилка в періоді («12.2021» замість «10.2020») не спростовує факту: наявності зареєстрованої податкової накладної №98 від 09.10.2020; фактичного включення саме цієї податкової накладної до складу податкового кредиту в грудні 2021 року.

При цьому, суд першої інстанції вказав на те, що, відповідач, маючи доступ до Єдиного реєстру податкових накладних, міг і повинен був уточнити, про яку саме податкову накладну йдеться, з огляду на ІПН постачальника, суму ПДВ та загальну суму операції, однак фактично обмежився формальним посиланням на відсутність податкової накладної за грудень 2021 року.

Водночас, щодо цієї частини спірних правовідносин: позивач надав первинні документи та декларації, які логічно пояснюють послідовність включення/виключення спірної суми ПДВ та характер допущеної описки; відповідач не надав достатніх, належних доказів того, що на момент формування кредиту за грудень 2021 року позивач уже скористався правом на податковий кредит за податковою накладною №98 і йому не зменшено цю суму податкового кредиту з ПДВ внаслідок попереднього ППР.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що сумнів щодо подвійного використання податкової накладної №98 не усунуто, і відповідно не доведено факту завищення податкового кредиту на 1 633 грн.

У даному випадку податковий орган не довів, що саме мало місце подвійне відображення податкової накладної №98 у складі податкового кредиту.

Отже, суд першої інстанції виходив з того, що у частині, де ППР від 06.05.2025 №9853/2201-0701 збільшує грошове зобов`язання позивачеві з ПДВ на 1 633 грн та накладає штраф на 163 грн, суд першої інстанції вважає, що права позивача порушені, адже: податковий орган не довів факту завищення податкового кредиту; технічна помилка в періоді складання податкової накладної у додатку не є достатньою підставою для позбавлення позивача права на податковий кредит.

Щодо правомірності податкового повідомлення рішення відповідача від 18.07.2025 форми «Р» № 17291/2201-0701 про збільшення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за податковим зобов`язанням в сумі 459 555,93 грн та штрафними санкціями в сумі 29 495,11 грн., суд першої інстанції зазначив, що згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.02.2025 №412920142, ТОВ «Летичів Агро» є власником: будівлі гаража площею 1466,9 кв. м, реєстраційний №33990164, за адресою: смт.Летичів, вул. Козацька, 38; будівлі гаража для комбайнів площею 1239,7 кв. м, реєстраційний №33989707, за адресою: смт Летичів, вул. Козацька, 44.

Права власності зареєстровані 24.06.2011 на підставі рішення Летичівського районного суду від 20.12.2010 у справі №2-562/10.

Відповідач, посилаючись на ДК 018-2000 та НК 018:2023, відніс ці будівлі до класу «Будівлі гаражів» (код 1242) та донарахував позивачеві податок на нерухоме майно на суму 459 555,93 грн та штраф 29 495,11 грн.

Позивач стверджує, що є сільськогосподарським товаровиробником; вказані будівлі використовуються для зберігання сільськогосподарської техніки та не здаються в оренду, лізинг чи позичку, а тому підлягають звільненню від оподаткування згідно з п. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ПК України як будівлі сільськогосподарського призначення (код 1271).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам в цій частині, суд першої інстанції відхиляє посилання позивача на те, що фактичне використання гаражів для зберігання сільгосптехніки автоматично змінює їх клас за ДК 018-2000 на код 1271.

Так, матеріали справи (виписки з Державного реєстру речових прав, технічна документація) не містять відомостей про віднесення спірних будівель до будівель сільськогосподарського призначення (код 1271).

Позивач не надав належних доказів - документів компетентних органів (технічний паспорт з відповідною класифікацією, висновок БТІ/іншого уповноваженого органу про зміну класифікації тощо), які б підтверджували, що ці об`єкти за своєю проектною і технічною характеристикою є саме будівлями сільськогосподарського призначення, а не гаражами.

Суд першої інстанції ще раз звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували, що спірні будівлі зафіксовані в установленому порядку як «Будівлі сільськогосподарського призначення» (код 1271).

Навпаки, з ДК 018-2000 вбачається, що гаражі (наземні й підземні) та криті стоянки мають власний код 1242 та не входять до класу 1271.

Водночас, той факт, що ці будівлі використовуються для зберігання сільгосптехніки, сам по собі не змінює їх класифікацію за ДК 018-2000 та не є підставою для застосування податкової пільги.

Отже, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно визначив об`єкти оподаткування та донарахував позивачеві податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 459 555,93 грн і штраф 29 495,11 грн.

Щодо правомірності податкового повідомлення рішення відповідача від 18.07.2025 - форми «ПС» № 17292/2201-0701 про застосування штрафу в розмірі 88 740 грн (не подання повідомлення форми 20-ОПП по 87 об`єктам), суд першої інстанції зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що проведеною перевіркою встановлено, - ТОВ «Летичів Агро» протягом періоду, який підлягає перевірці, не подало повідомлення за формою №20-ОПП щодо 87 об`єктів оподаткування (28 земельних ділянок, 59 транспортних засобів).

Ці обставини підтверджуються: даними бухгалтерського обліку (рахунок 10 «Основні засоби»), актами введення в експлуатацію; додатком №1 до декларації платника єдиного податку четвертої групи («Відомості про наявність земельних ділянок»); витягами з Державного реєстру речових прав щодо прав на нерухоме майно; відсутністю у контролюючого органу відомостей за формою 20-ОПП щодо відповідних об`єктів.

Так, позивач не заперечує факт неподання 20-ОПП, але стверджує, що: п. 117.1 ПК України встановлює відповідальність саме за неподання «заяв або документів для взяття на облік / реєстрації змін місцезнаходження / внесення змін до облікових даних»; форма 20-ОПП є «повідомленням», а не «заявою» для взяття на облік (якою є форма 17-ОПП); у зв`язку з набуттям прав на транспортні засоби та земельні ділянки у межах тієї ж адміністративно-територіальної одиниці в позивача не виник обов`язок ставати на облік за неосновним місцем, а отже і підстави для застосування штрафів за п. 117.1 ПК України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам в цій частині, суд першої інстанції відхиляє довід позивача про те, що повідомлення за формою 20-ОПП не належить до «облікових даних» платника податку.

Дані форми 20-ОПП є складовою облікових даних платника, а їх неподання/несвоєчасне подання утворює склад правопорушення, передбаченого п. 117.1 ПК України.

Транспортні засоби та земельні ділянки знаходяться в межах тієї ж адміністративно-територіальної одиниці, де перебуває на основному обліку позивач, не звільняє його від обов`язку повідомити контролюючий орган за основним місцем обліку про появу нових об`єктів оподаткування.

Земельні ділянки та транспортні засоби за самою своєю природою є об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням (податок на землю, транспортний податок, акциз, єдиний податок 4-ї групи, амортизація, ПДВ тощо), незалежно від факту їх фактичного використання у господарській діяльності.

За таких обставин суд виходить з того, що контролюючий орган правомірно застосував до позивача штраф за п. 117.1 ПК України за неподання 20-ОПП.

Права позивача в цій частині не вбачаються порушеними, оскільки санкція застосована за встановлене податкове правопорушення, яке підтверджено належними доказами, а обов`язок подати 20-ОПП прямо випливає з норм ПК України та Порядку №1588.

Отже, суд першої інстанції не погоджується з формальним підходом позивача щодо відмежування «заяви» (17-ОПП) і «повідомлення» (20-ОПП), оскільки п.117.1 ПК України охоплює неподання як заяв, так і документів для внесення змін до облікових даних, до яких належить 20-ОПП.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ "ЛЕТИЧІВ АГРО" частково довело позовні вимоги, а відповідачем належними та допустимими доказами не доведено того, що він діяв у межах наданих йому повноважень та з урахуванням положень законодавства України, а тому, позовні вимоги у цій справі підлягають задоволенню частково, а саме:

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області форми «Р» від 06.05.2025 № 9853/2201-0701 в частині визначення Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛЕТИЧІВ АГРО" суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість: за податковими зобов`язаннями у розмірі 1 633 (одна тисяча шістсот тридцять три) грн.; за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 163 (сто шістдесят три) грн., щодо завищення податкового кредиту за грудень 2021 року на суму 1 633 грн., у зв`язку з віднесенням до його складу сум податку на додану вартість за податковою накладною Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Імперіал» № 98 від 09.10.2020.

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовлено.

Колегія суддів апеляційної інстанції частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Податковий кодекс України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. (застосовується редакція чинна на момент подання податкової накладної).

Відповідно до пп.14.1.39, 14.1.156 п.14.1 ст.14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня; податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим цим Кодексом та/або Митним кодексом України.

Як передбачено пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі Закон №996-XIV) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За приписами статті 1 Закону №996-XIV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону № 996-ХIV первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Правилу цієї норми Закону №996-ХIV кореспондує зміст пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88.

За правилами п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Отже, для надання первинним документам юридичної сили і доказовості, вони повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства під час здійснення господарської операції. Будь-які документи, в тому числі накладні, мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей бухгалтерського обліку.

Щодо правомірності податкових повідомлень рішень від 06.05.2025 форми «Р» №9853/2201-0701 про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість за податковим зобов`язанням в сумі 2 732 094 грн та штрафними санкціями в сумі 273 209,40 грн та форми «В4» № 9854/2201-0701 про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 563 871 грн, колегія суддів зазначає наступне.

На прийняття зазначених вище рішень вплинули такі порушення:

1) завищення податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 3 182 629 грн, внаслідок неправомірного включення до його складу сум ПДВ по податкових накладних, виписаних постачальником ТОВ «Агрікон-Південь» (ПН 41065242) з порушенням вимог п.201.1 ст.201 Податкового кодексу, а саме: не вірно зазначений основний реквізит податкової накладної «код товару згідно з УКТ ЗЕД»;

2) завищення податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 111 703 грн, внаслідок неправомірного включення до його складу сум ПДВ по податкових накладних, виписаних постачальником ТОВ «Сімвудгруп» (ПН 42480541) з порушенням вимог п.201.1 ст.201 Податкового кодексу, а саме: не вірно зазначені основні реквізити податкової накладної «ставка податку та сума податку в цифровому значенні», «загальна сума коштів» у зв`язку з неправомірним включенням до бази оподаткування ПДВ сум понаднормового простою вагонів;

3) завищення податкового кредиту з ПДВ за грудень 2021 на суму 1 633 грн, яка не підтверджена податковими накладними зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Щодо завищення податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 3 182 629 грн, внаслідок неправомірного включення до його складу сум ПДВ по податкових накладних, виписаних постачальником ТОВ «Агрікон-Південь» (ПН 41065242) з порушенням вимог п.201.1 ст.201 Податкового кодексу, а саме: не вірно зазначений основний реквізит податкової накладної «код товару згідно з УКТ ЗЕД», колегія суддів зазначає, що згідно з п.185.1 ст.185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку зокрема з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до п.187.1 ст.187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з п.201.1 ст.201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (пункт 201.7 статі 201 ПК України).

Згідно з п.201.10 ст.201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (абзац другий пункту 201.10 статті 201 ПК України).

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Податкова накладна, що містить помилки в реквізитах, визначених пунктом 201.1 цієї статті (крім коду товару згідно з УКТ ЗЕД), які не заважають ідентифікувати здійснену операцію, її зміст (товар/послугу, що постачаються), період, сторони та суму податкових зобов`язань, є підставою для віднесення покупцем сум податку до податкового кредиту.

Відповідно до абзацу першого п. 198.1. статті 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій зокрема з придбання товарів.

Згідно з абз.1 п.198.3. ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду в тому числі у зв`язку з придбанням виготовленням товарів.

Абзацом 5 п.198.3. ст.198 ПК України визначено, що нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні засоби почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6. ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При цьому, Верховний Суд в постанові від 24.05.2019 у справі № 826/7423/16 вказав, що наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами документальної планової виїзної перевірки, оформленої актом від 25.03.2025 №5719/22-01-07-01/, контролюючим органом зроблено висновок про завищення ТОВ «Летичів Агро» податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 3 182 629 грн у зв`язку з неправомірним включенням до його складу сум ПДВ за податковими накладними, виписаними постачальником ТОВ «Агрікон-Південь» (), у яких, на думку податкового органу, з порушенням пункту 201.1 статті 201 ПК України зазначено реквізит «код товару згідно з УКТ ЗЕД».

Факт реєстрації відповідних податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних відповідачем не заперечується.

Також відповідачем не заперечується факт поставки товару (матеріалів/обладнання) на адресу позивача та оплата вартості цих поставок.

Ці обставини підтверджуються, зокрема: копіями податкових накладних ТОВ «Агрікон-Південь»; видатковими накладними, актами приймання-передачі, платіжними дорученнями; даними декларацій з ПДВ та додатка 5 (Д5) позивача за відповідні звітні періоди.

Разом з цим, за змістом пункту 187.1 статті 187 ПК України та абзацу другого пункту 201.10 статті 201 ПК України саме придбання товару є першочерговою підставою для отримання права на податковий кредит.

Відповідно до положень ст. 198 ПК України, в першу чергу підставою для віднесення до складу податкового кредиту є факт придбання товару і як наслідок подання податкової накладної її реєстрації та нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При цьому, саме продавець реєструє податкову накладну, а не покупець.

В даному випадку сума податкового кредиту підтверджена як зареєстрованою податковою накладною, так і первинними бухгалтерськими документами на підтвердження факту поставки товару для ТОВ «Летичів Агро».

Також суд зауважує, що згідно положень п. 201.1. ст. 201 ПК України, код УКТ ЗЕД є лише одним із реквізитів у податковій накладній але не «основний» реквізит серед інших реквізитів податкової накладної. Жодний з реквізитів не має переваги один над одним, а ідентифікувати товар можливо також і за найменуванням товару. Помилки в реквізитах, визначених пунктом 201.1 цієї статті можуть бути причиною неприйняття податкових накладних у електронному вигляді, з подальшим зупиненням реєстрації та/або прийняття рішення про відмову у реєстрації такої податкової накладної.

До того ж, не зазначення кодового позначення товарів в УКТ ЗЕД , не вказує на інший тип товару.

Крім того, вказуючи на необхідність виправлення помилки шляхом складання постачальником розрахунку коригування до таких податкових накладних, відповідач не зазначає норми ПК України, яким передбачено такий обов`язок.

Відтак, найменування товару в податковій накладній, що збігається з найменуванням у наданих позивачем документах первинного бухгалтерського обліку, достатні для ідентифікації фактично здійсненої господарської операції, що є підставою для віднесення суми ПДВ до податкового кредиту.

Таким чином, висновки перевірки про недотримання позивачем вимог ПК України в цій частині колегія судів вважає безпідставними, а прийняте на підставі таких висновків податкове повідомлення-рішення від 10.12.2024 № 30687/2201-0701 (в частині завищення податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 3 182 629 грн, внаслідок неправомірного включення до його складу сум ПДВ по податкових накладних, виписаних постачальником ТОВ «Агрікон-Південь» (ПН 41065242) з порушенням вимог п.201.1 ст.201 Податкового кодексу, а саме: не вірно зазначений основний реквізит податкової накладної «код товару згідно з УКТ ЗЕД»), протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Крім того, як вказав Верховний Суд в постанові від 19 червня 2023 по справі № 810/1577/17 невиконання контрагентами позивача своїх податкових обов`язків, відсутність його за місцезнаходженням не є безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаності платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

У постанові від 04.06.2020 у справі № 340/422/19 Верховний Суд зробив висновки, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами.

Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Беручи до уваги індивідуальний характер юридичної відповідальності особи, у разі порушення контрагентом платника податків чинного законодавства, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи, у зв`язку з чим права платника податків, тобто позивача, не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третьою особою.

Нереальність господарських операцій з реалізації платником податку товару має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема обумовлюватись лише допущеними контрагентом порушеннями вимог законодавства, відсутністю у контрагента можливостей зберігати товар або відсутністю подальшої реалізації контрагентами позивача товару. Якщо вказаний контрагент допустив такі порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо нього, адже законом іншого не передбачено.

Вказані висновки підтвердила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19.

У постанові від 10 жовтня 2024 року у справі № 814/476/18 Верховний Суд зазначав, що висновки податкового органу про нереальність здійснення господарських операцій, які зроблені виключно на підставі аналізу баз даних АІС «Податковий блок» та податкової інформації щодо контрагентів платника податків, є неприйнятними.

Щодо завищення податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 111 703 грн, внаслідок неправомірного включення до його складу сум ПДВ по податкових накладних, виписаних постачальником ТОВ «Сімвудгруп» (ПН 42480541) з порушенням вимог п.201.1 ст.201 Податкового кодексу, а саме: не вірно зазначені основні реквізити податкової накладної «ставка податку та сума податку в цифровому значенні», «загальна сума коштів» у зв`язку з неправомірним включенням до бази оподаткування ПДВ сум понаднормового простою вагонів, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач включив до складу податкового кредиту суму ПДВ 111 703,22 грн на підставі податкових накладних №5 від 01.12.2022 та №18 від 27.12.2022, зареєстрованих ТОВ «Сімвудгруп» () з номенклатурою «Понаднормовий простій вагонів під вантажними операціями».

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач, проаналізувавши дані баз ДПС та Єдиного реєстру податкових накладних, встановив, що ТОВ «Сімвудгруп» отримувало від АТ «Укрзалізниця» (філія «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень») послуги із номенклатурою «залізничні послуги», «вантажні роботи», без виділення окремих сум ПДВ за «понаднормовий простій вагонів».

В акті перевірки зроблено висновок, що кошти, які ТОВ «Сімвудгруп» сплачувало залізниці як штрафи/плату за простій, не формують базу оподаткування ПДВ, а отже, не можуть бути об`єктом оподаткування при подальшому «перекладанні» цих сум на клієнта (позивача).

Крім того, ТОВ «Сімвудгруп» виступає посередником між АТ «Укрзалізниця» та позивачем.

Згідно з п.188.1 ст.188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Згідно з пп. «а» п.198.1 ст.198 ПК України визначено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Пунктом 198.3 ст.198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 ПК України).

Разом з цим, згідно з додатком №4 до Договору з транспортно-експедиторського обслуговування №17-09/SW-46 (т.2 а.с.96-105) -- ставки включають в себе надання вагона під завантаження, користування вагоном по всьому маршруту слідування, вільні 2 доби на навантаження вагону (за понаднормовий простій вагона від вантажними 600 грн/доба) (20%ПДВ).

Проте, колегія суддів зауважує, що не в змозі врахувати вказаний додаток, оскільки від є додатком до Договору з транспортно-експедиторського обслуговування №17-09/SW-46. В свою чергу, договір з транспортно-експедиторського обслуговування між позивачем та ТОВ «Сімвудгруп» має інший номер №27-09/SW-46.

Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно з ст.105, 106 Статуту залізниць України залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

За незабезпечення залізницею подачі вагонів і контейнерів для виконання плану перевезень та за невикористання вантажовідправником поданих вагонів і контейнерів чи відмову від вагонів і контейнерів для виконання плану перевезень сплачується штраф у таких розмірах:

за вантажі, перевезення яких планується у тоннах і вагонах, - з тонни по 5 відсотків ставки добової плати за користування вагонами;

за вантажі, перевезення яких планується тільки у вагонах (контейнерах), - за вагон (контейнер) по дві добові ставки плати за користування вагонами (контейнерами).

За незабезпечення завантаження маршруту з винної сторони стягується на користь іншої сторони, крім штрафу за невиконання плану перевезень, штраф за маршрут у розмірі трьох добових ставок плати за користування вагонами.

Залізниця і відправник несуть таку ж відповідальність за недотримання зобов`язань надпланових і позапланових перевезень вантажів за заявками відправника, прийнятими залізницею, а також за надолуження невиконання плану попереднього місяця (згідно із статтею 19 цього Статуту).

За невиконання плану перевезень по залізницях призначення вантажовідправник сплачує штраф за вагон (контейнер) у розмірі однієї добової ставки за користування вагоном (контейнером).

З урахуванням вказаного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що штрафні санкції (простой) ТОВ «Сімвудгруп» не можуть бути покладені на позивача як додаткові послуги, які мали неминучі витрати, оскільки простій не змінює природу цієї суми як штрафу, а не плати за послугу.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач не довів, що спірні суми є оплатою додаткових послуг (наприклад, фактичного зберігання вантажу, надання вагонів тощо), відмінних від штрафних санкцій, які застосував перевізник до експедитора, особливо з урахуванням того, що додатки додано до іншого договору.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сума «понаднормового простою» не є базою оподаткування ПДВ ні для «Укрзалізниці», ні для «Сімвудгруп» у відносинах з позивачем.

Нарахування ПДВ на такі суми контрагентом позивача є помилковим, а сплачений позивачем «ПДВ» за своєю юридичною природою не є податком у розумінні ПК України.

Схожого висновку дійшов Верховний Суд в своїх постановах від 10.08.2023 справа №380/10050/20, від 08.02.2024 справа №380/10050/20, від 15.03.2023 справа №380/11576/20.

Щодо доводів апелянта (відповідача) в частині завищення податкового кредиту з ПДВ за грудень 2021 на суму 1 633 грн, яка не підтверджена податковими накладними зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних, колегія суддів зазначає наступне.

За наслідками перевірки встановлено, що ТОВ «Летичів Агро» на порушення п.198.6 ст.198, п.201.10 ст.201 Податкового Кодексу України №2755-VI від 02.12.2010 зі змінами та доповненнями, завищено суму податкового кредиту за грудень 2021 на суму 1 633 грн внаслідок віднесення до складу податкового кредиту суми ПДВ по податкових накладних, які не зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Перевіркою встановлено, що платником до складу податкового кредиту грудня 2021 року згідно Додатку 1 таблиця 2.1 «Відомості про операції з придбання з податком на додану вартість, які підлягають оподаткуванню за основною ставкою та ставками 7% і 14%» розділу ІІ "Податковий кредит", до декларації з ПДВ за грудень 2021 року, включено суми податкового кредиту:

1) в рядку 31 від контрагента ТОВ "БУД-ІМПЕРІАЛ" з ІПН номер 88 з періодом виписки - грудень 2021 року на суму ПДВ 1633,33 грн.

Аналізом даних Єдиного реєстру податкових накладних за грудень 2021 року не встановлено реєстрацію податкових накладних на адресу ТОВ «Летичів Агро» від контрагента ТОВ "БУД-ІМПЕРІАЛ" з ІПН номер 88.

У декларації з ПДВ за жовтень 2020 року позивач у додатку Д5 (розділ II, табл. 2) у рядку 14 відобразив операції з ТОВ «Буд-Імперіал» на суму 17 333,34 грн (ПДВ 3 466,66 грн), які включали дві ПН: №98 від 09.10.2020 (зареєстрована 13.11.2020) на суму 8 166,67 грн (ПДВ 1 633,33 грн); №105 від 20.10.2020 (зареєстрована 13.11.2020) на суму 9 166,67 грн (ПДВ 1 833,33 грн).

Податковим повідомленням-рішенням від 29.09.2021 №0/11183/0703 податковий орган визнав неправомірним включення до податкового кредиту жовтня 2020 року ПДВ за податковими накладними, зареєстрованими 13.11.2020, у т.ч. й за податковою накладною №98, та загалом зменшив суму податкового кредиту з ПДВ на 4 133,00 грн (за податковими накладними від ТОВ «Буд-Імперіал» і ТОВ «ПІ КОНСАЛТ»).

У декларації з ПДВ за листопад 2021 року позивач зменшив залишок від`ємного значення на суму 4 133 грн, що підтверджується копією декларації і додатків до неї.

Тобто спірна сума була фактично виключена з податкового кредиту за результатами попередньої перевірки.

У декларації за грудень 2021 року позивач включив до податкового кредиту суму 1 633,33 грн у рядку 31 Додатка 1, зазначивши контрагента ТОВ «Буд-Імперіал», ІПН 88, період складання «12.2021».

На підтвердження своїх позовних вимог в цій частині позивач посилається на те, що: мав право включити до податкового кредиту ПДВ за податковою накладною №98, зареєстровану 13.11.2020, у будь-якому періоді протягом 365 днів з дати її складання (п. 198.6 ПК України в редакції, чинній на той час); у жовтні 2020 року він помилково включив податкову накладну №98 до кредиту раніше, ніж дозволяє закон (до моменту реєстрації), але ця помилка виправлена за результатами ППР 2021 року шляхом зменшення від`ємного значення; повторне включення податкової накладної №98 відбулося вже фактично при формуванні кредиту за грудень 2021 року, але в додатку була допущена описка в періоді складання (замість «10.2020» зазначено «12.2021»).

На підтвердження своєї позиції в цій частині спірних правовідносин, відповідач наполягає, що: згідно з декларацією і Д5 за жовтень 2020 року позивач уже сформував податковий кредит на підставі податкової накладної №98; податкова накладна №98 не може повторно використовуватись для формування податкового кредиту за грудень 2021 року; позивач не звертався із заявою-скаргою щодо реєстрації податкової накладної та не подавав уточнюючих декларацій у зв`язку з виявленою «опискою».

В свою чергу, суд першої інстанції зауважив, що факт первісного включення ПДВ за податковою накладною №98 до кредиту жовтня 2020 року підтверджується декларацією за жовтень 2020 року (рядок 14 Д5).

Факт подальшого виключення спірної суми з податкового кредиту (внаслідок ППР №0/11183/0703) підтверджується: самим ППР; декларацією за листопад 2021 року, де позивач зменшив від`ємне значення на 4 133 грн.

Разом з цим, податковий орган стверджує, що позивач не надіслав уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку, оскільки зазначив невірний період.

З цього приводу, колегія суддів зазначає, що пунктом 50.1 ст.50 ПК України визначено, що у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Згідно з п.1 - 5 розділу IV Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 року №21 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.01.2016 року за №159/28289; далі - Порядок №21) у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 глави 9 розділу II Кодексу) платник податку самостійно виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним декларації, він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої декларації за формою, встановленою на дату подання уточнюючого розрахунку.

У разі виправлення помилок у рядках поданої раніше декларації, до яких повинні додаватися додатки, до уточнюючого розрахунку повинні бути додані відповідні додатки, що містять інформацію щодо уточнених показників.

В свою чергу, помилка допущена саме в додатку, і як вірно вказав суд першої інстанції вказана помилка в періоді («12.2021» замість «10.2020») не спростовує факту: наявності зареєстрованої податкової накладної №98 від 09.10.2020; фактичного включення саме цієї податкової накладної до складу податкового кредиту в грудні 2021 року.

Крім того, як вказав суд першої інстанції, та не заперечує апелянт в своїй апеляційній скарзі, маючи доступ до Єдиного реєстру податкових накладних відповідач, міг і повинен був уточнити, про яку саме податкову накладну йдеться, з огляду на ІПН постачальника, суму ПДВ та загальну суму операції, однак фактично обмежився формальним посиланням на відсутність податкової накладної за грудень 2021 року.

Разом з цим, доводи апелянта в частині подання уточнюючого розрахунку не знаходять свого підтвердження, оскільки фактично уточнюючий розрахунок в даному випадку не релевантний, з тих підстав, що відбулась лише описка в даті податкової накладної (в межах додатку до декларації).

Також, Верховний Суд у постановах від 10.07.2020 у справі №815/146/13-а, від 20.10.2020 у справі №826/10319/16 зазначав, що формальні недоліки у заповненні декларацій чи додатків (технічні помилки), які не спростовують реальності операції та не призводять до подвійного відображення податкового кредиту, не можуть бути єдиною підставою для донарахування податкових зобов`язань.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не знаходять свого підтвердження в цій частині, а висновок суду першої інстанції щодо скасування податкового повідомлення-рішення в цій частині є правомірним.

Щодо правомірності податкового повідомлення рішення відповідача від 18.07.2025 форми «Р» № 17291/2201-0701 про збільшення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за податковим зобов`язанням в сумі 459 555,93 грн та штрафними санкціями в сумі 29 495,11 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.02.2025 №412920142, ТОВ «Летичів Агро» є власником: будівлі гаража площею 1466,9 кв. м, реєстраційний №33990164, за адресою: смт Летичів, вул. Козацька, 38; будівлі гаража для комбайнів площею 1239,7 кв. м, реєстраційний №33989707, за адресою: смт Летичів, вул. Козацька, 44.

Права власності зареєстровані 24.06.2011 на підставі рішення Летичівського районного суду від 20.12.2010 у справі №2-562/10.

Відповідач, посилаючись на ДК 018-2000 та НК 018:2023, відніс ці будівлі до класу «Будівлі гаражів» (код 1242) та донарахував позивачеві податок на нерухоме майно на суму 459 555,93 грн та штраф 29 495,11 грн.

Згідно з п.265.1 ст.265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

За правилами пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Пунктом 266.6 статті 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року. Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Отже податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є однією зі складових податку на майно, а платником такого податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом "ж" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України передбачено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Отже, в розумінні вимог пп."ж" пп.266.2.2 п.266.1 ст.266 ПК України нежитлова будівля не підлягає оподаткуванню спірним податком за наявності сумарно наступних умов: така нежитлова будівля віднесена до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000: власником такої будівлі (юридична та фізична особа) є сільськогосподарський товаровиробник; така нежитлова будівля не здається її власником в оренду, лізинг, позичку.

Виходячи з наведеного, в межах спірних правовідносин суд зобов`язаний встановити чи наділений позивач статусом сільськогосподарського товаровиробника у розумінні чинного законодавства та встановити факт використання ним спірної нежитлової будівлі як об`єкту сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб.

Під час перевірки вказаних обставин суд враховує, що згідно з пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власно виробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Тобто, визначення "сільськогосподарський товаровиробник", яке міститься у пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 розділу XII "Податок на майно" ПК України, застосовується для цілей глави розділу XIV цього Кодексу "Спрощена система оподаткування, облік та звітність", тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п.5.2 та п.5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Так, поняття "сільськогосподарський товаровиробник" також міститься у статті 1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років" від 18.01.2001 №2238-III, під яким законодавець визначає фізичну або юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

З метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття "виробники сільськогосподарської продукції".

Відповідно до ст.1 Закону України "Про сільськогосподарський перепис" від 23.09.2008 №575-VI (далі - Закон №575-VI) у редакції до 04.12.2020 виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Разом з тим, згідно з статтею 1 Закону №575-VI, у редакції з 04.12.2020 виробники сільськогосподарської продукції - сільськогосподарські товаровиробники, фізичні особи (у тому числі домогосподарства, фізичні особи, що здійснюють діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, самозайняті особи у сфері сільського господарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю.

Отже наведені вище поняття "сільськогосподарський товаровиробник" не суперечать його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 140/2700/149, від 26.11.2020 у справі № 560/168/19, від 04.03.2021 у справі №500/2782/18.

Також, при цьому, одночасно слід зауважити, що загальні підходи до визначення поняття сільськогосподарського виробника сформульовані у постановах Верховного Суду від 1 квітня 2021 року у справі №820/6752/16, від 17 лютого 2021 року у справі №820/3707/17, від 24 квітня 2020 року у справі №540/2206/19, від 10 квітня 2020 року у справі №823/1751/17.

Більш того, на користь висновку про те, що положення пункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є застосовними в тому числі й для фізичних осіб, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання.

Так, Законом України від 23 листопада 2018 року №2628-VIII пп. "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Тобто, законодавець уточнив з 01.01.2019, що сільськогосподарським товаровиробником є як юридичні, так і фізичні особи.

Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Державний класифікатор будівель та споруд (ДК БС) є складовою частиною Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації.

Згідно з ДК 018-2000 до групи "Будівлі нежитлові інші" (код 127) включено клас "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства" (код 1271). Клас "Будівлі сільськогосподарського призначення" (код 1271) включає в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та ін. До коду 1271.9 віднесено інші будівлі сільськогосподарського призначення.

Відтак згідно з ДК 018-2000 будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням.

Разом з цим, податковий орган не заперечує той факт, що позивач є виробником сільськогосподарської продукції. Крім того, як встановив суд апеляційної інстанції нежитлова будівля «гараж площею 1466,9 кв. м, реєстраційний №33990164, за адресою: смт Летичів, вул. Козацька, 38; будівлі гаража для комбайнів площею 1239,7 кв. м, реєстраційний №33989707, за адресою: смт Летичів, вул. Козацька, 44», з урахуванням наявності у власності позивача техніки, використовується ним в особистому селянському господарстві.

Вказане узгоджується із висновками Верховним Судом викладеними у справі №600/4155/22 (постанова від 21.05.2024) та позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 17 жовтня 2022 року в справі №380/10802/22.

Отже, висновки суду першої інстанції в цій частині не знайшли свого підтвердження, а тому підлягають скасуванню.

Тобто, Товариство є сільськогосподарським виробником, а нежитлові будівлі, що належать Товариству на праві власності, як зазначено вище, за вимогами ДК 018-2000 віднесені до класу (код 1271) «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», а тому не є об`єктом оподаткування, відповідно до пп. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

Водночас, відповідачем не надано до суду доказів, що позивач використовував спірні приміщення у будь-якій іншій, відмінній від сільськогосподарської діяльності спосіб. Фактів того, що зазначена нерухомість здавалась позивачем в оренду чи лізинг відповідачем не встановлено.

Отже, відповідач неправомірно визначив об`єкти оподаткування та донарахував позивачеві податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 459555,93 грн і штраф 29495,11 грн.

Щодо правомірності податкового повідомлення рішення відповідача від 18.07.2025 - форми «ПС» № 17292/2201-0701 про застосування штрафу в розмірі 88 740 грн (не подання повідомлення форми 20-ОПП по 87 об`єктам), колегія суддів зазначає наступне.

Проведеною перевіркою встановлено, що ТОВ «Летичів Агро» протягом періоду, який підлягає перевірці, не подало повідомлення за формою №20-ОПП щодо 87 об`єктів оподаткування (28 земельних ділянок, 59 транспортних засобів).

Ці обставини підтверджуються: даними бухгалтерського обліку (рахунок 10 «Основні засоби»), актами введення в експлуатацію; додатком №1 до декларації платника єдиного податку четвертої групи («Відомості про наявність земельних ділянок»); витягами з Державного реєстру речових прав щодо прав на нерухоме майно; відсутністю у контролюючого органу відомостей за формою 20-ОПП щодо відповідних об`єктів.

Так, позивач не заперечує факт неподання 20-ОПП, але стверджує, що: п. 117.1 ПК України встановлює відповідальність саме за неподання «заяв або документів для взяття на облік / реєстрації змін місцезнаходження / внесення змін до облікових даних»; форма 20-ОПП є «повідомленням», а не «заявою» для взяття на облік (якою є форма 17-ОПП); у зв`язку з набуттям прав на транспортні засоби та земельні ділянки у межах тієї ж адміністративно-територіальної одиниці в позивача не виник обов`язок ставати на облік за неосновним місцем, а отже і підстави для застосування штрафів за п. 117.1 ПК України.

Як передбачено п.63.1 ст.63 ПК України облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п.63.3 ст.63 ПК України з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку). Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу. Платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з порядком обліку платників податків. Заява про взяття на облік платника податків за неосновним місцем обліку подається у відповідний контролюючий орган протягом 10 робочих днів після створення відокремленого підрозділу, реєстрації рухомого чи нерухомого майна чи відкриття об`єкта чи підрозділу, через які провадиться діяльність або які підлягають оподаткуванню.

Для здійснення такого податкового контролю застосовується Порядок обліку платників податків і зборів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 09 грудня 2011 року №1588 із змінами та доповненнями (Порядок № 1588).

Згідно з пунктом 8.1 Порядку № 1588 платник податків зобов`язаний повідомляти про об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням до контролюючих органів за основним місцем обліку.

Положеннями пункту 8.2 Порядку № 1588 визначено, що об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (далі об`єкти оподаткування), є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами Податкового кодексу України.

Повідомлення за формою № 20-ОПП (додаток 10 до Порядку) повинні подавати всі платники податків як юридичні, так і фізичні особи підприємці в разі наявності, виникнення, зміни типу об`єкта оподаткування.

Основною метою запровадження форми № 20-ОПП є отримання від платників податків інформації про всі наявні в них об`єкти майна, їх місцезнаходження, переміщення та стан, у якому вони фактично перебувають (використовуються, тимчасово не використовуються, не використовуються тощо).

Повідомлення про об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою № 20-ОПП, подається до органу доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дати оформлення договору купівлі-продажу, оренди чи іншого документа на право володіння, користування або розпорядження об`єктом оподаткування.

Згідно з пунктом 8.4 Порядку № 1588 повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків. У повідомленні за формою № 20-ОПП надається інформація про всі об`єкти оподаткування, що є власними, орендованими або переданими в оренду.

Повідомлення за формою № 20-ОПП є складовою облікових даних платника податків, оскільки стосується об`єктів оподаткування та/або об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, щодо яких здійснюється податковий контроль.

Відповідальність за неподання у строки та у випадках, передбачених ПК України, заяв або документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі, зокрема, за неподання повідомлення за формою № 20-ОПП передбачена пунктом 117.1 статті 117 ПК України.

Згідно з п.117.1 ст.117 ПК України неподання у строки та у випадках, передбачених цим Кодексом, заяв або документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі, реєстрації змін місцезнаходження чи внесення інших змін до своїх облікових даних, неподання виправлених документів для взяття на облік чи внесення змін, подання з помилками чи у неповному обсязі, неподання відомостей стосовно осіб, відповідальних за ведення бухгалтерського обліку та/або складення податкової звітності, відповідно до вимог встановлених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу на самозайнятих осіб у розмірі 340 гривень, на юридичних осіб, відокремлені підрозділи юридичної особи чи юридичну особу, відповідальну за нарахування та сплату податків до бюджету під час виконання договору про спільну діяльність, - 1020 гривень.

Застосовуючи наведені норми права, Верховний Суд у постановах від 21.07.2020 (справа №826/14197/17), від 11.04.2023 (справа №260/2584/21) дійшов висновку, що платник податків зобов`язаний подавати повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою 20-ОПП кожного разу після реєстрації, створення чи відкриття нових об`єктів оподаткування або об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням або через які провадиться діяльність.

Так, основною метою запровадження форми №20-ОПП є отримання від платників податків інформації про всі наявні в них об`єкти майна, їх місцезнаходження, переміщення та стан, у якому вони фактично перебувають (використовуються, тимчасово не використовуються, не використовуються тощо). При цьому до 01 січня 2011 року суб`єкти господарювання не були зобов`язані подавати інформацію про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, до податкових органів, у зв`язку з чим останні не мали повної інформації про наявні до указаної дати об`єкти оподаткування у платників податків.

Водночас із набранням чинності пунктом 63.3 статті 63 Податкового кодексу України у всіх без виключення платників податків виник обов`язок із надання контролюючому органу повідомлення про об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність.

З урахуванням вказаного, доводи апелянта в цій частині, а саме що заявою є 17-ОПП, а 20-ОПП є повідомленням, а тому відсутні підстави притягнення до відповідальності, не знаходять свого підтвердження.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо правомірності податкового повідомлення рішення відповідача від 18.07.2025 - форми «ПС» № 17292/2201-0701 про застосування штрафу в розмірі 88 740 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги (позивача) частково спростовують висновки суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги (відповідача) не знайшли свого підтвердження, а тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню.

Отже, при розгляді справи судом першої інстанції не надано оцінку усім обставинам у справі, що мають значення для її вирішення, а тому рішення суду першої інстанції є частково необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи щодо задоволення адміністративного позову в повному обсязі, тому рішення суду першої інстанції належить скасувати та прийняти нове рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Також, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Щодо питання судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем сплачено судовий збір за подання адміністративного позову в розмірі 30280 грн 00 коп (а.с.1 т.1) - платіжна інструкція №3232 від 29.07.2025 та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 45420 грн 00 коп - платіжна інструкція №58 від 07.01.2026.

В свою чергу, адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Летичів Агро» задоволений частково в сумі 3371481 грн 14 коп. Разом з цим, сума судового збору, яка підлягала сплаті за подання адміністративного позову майнового характеру та апеляційної скарги в цій сумі складає 75700 грн 00 коп.

З урахуванням зазначеного вище колегія суддів приходить до висновку про стягнення судового збору на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 75700 грн 00 коп.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Летичів Агро» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимог адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕТИЧІВ АГРО".

Прийняти в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Летичів Агро» задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області форми «Р» від 06.05.2025 № 9853/2201-0701 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 2880633 грн 80 коп, в тому числі на 2618758 грн за основним платежем та на 261875 грн 80 коп за штрафними санкціями.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області форми «В4» № 9854/2201-0701 про-зменшення розміру від`ємного значення податку на додану вартість на суму 563 871 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області форми «Р» № 17291/2201-0701 від 18.07.2025 про збільшення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за податковим зобов`язанням в сумі 459 555 грн 93 коп та штрафними санкціями в сумі 29 495 грн 11 коп.

В задоволенні решти вимог адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Летичів Агро», відмовити.

Стягнути а рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Хмельницькій області () на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Летичів Агро» () судовий збір в сумі 75700 грн 00 коп (сімдесят п`ять тисяч сімсот гривен 00 копійки).

В решті рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст. 328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 11 березня 2026 року

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Смілянець Е. С. Полотнянко Ю.П.