Справа № 440/13976/25
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2026-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 р. Справа № 440/13976/25

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Семененко М.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2025, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, повний текст складено 18.12.25 по справі № 440/13976/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування податкової вимоги

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС в Полтавській області , в якому просить визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 11 квітня 2025 року № 0-1631 ГУ ДПС у Полтавській області, якою визначено суму податкового зобов`язання ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) з податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, у розмірі 170 873,15 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2025 в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу , вважає , що судом порушено норми матеріального та процесуального права. В обґрунтування посилається на те , що податкова вимога складається контролюючим органом саме за місцем обліку платника податків і може надсилатися (вручатися) контролюючим органом саме за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків. Станом на 11.04.2025 (дата складання податкової вимоги) ОСОБА_1 перебував на обліку у ГУ ДПС у Закарпатській області). Суд першої інстанції не врахував, що станом на дату складання податкової вимоги ОСОБА_1 перебував на обліку у ГУ ДПС у Закарпатській області, а тому об`єктивно стверджувати про те, що у разі несплати позивачем податків у відповідності до вказаних податкових повідомлень-рішень, у нього мав виникнути податковий борг, який обліковувався саме у ГУ ДПС у Закарпатській області, а не у відповідача. Таким чином суд першої інстанції мав би дійти до висновку, що у разі виникнення у ОСОБА_1 податкового боргу внаслідок несплати податків згідно вказаних податкових повідомлень-рішень правом на складання податкової вимоги згідно ст. 59 ПК України наділений контролюючий орган саме за місцем обліку платника податків та податкового боргу, а не будь-який інший податковий орган, зокрема не відповідач. Апелянт наголошує на тому, що не отримував будь-які податкові повідомлення-рішення, якими визначалося або могло визначатися його податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Із зібраних з власної ініціативи судом першої інстанції доказів не вбачається того, що зазначені податкові повідомлення-рішення від 07.06.2024 року були вручені ОСОБА_1 , оскільки неможливо достеменно ідентифікувати зміст поштового відправлення № 516, яке було направлено 05.09.2024 року. При цьому, податкові повідомлення-рішення від 07.06.2024 року мали бути направлені позивачу ГУ ДПС у Закарпатській області до 1 липня згідно зазначених приписів законодавства. Зміст корінців вказаних податкових повідомлень-рішень - не містить відомостей про їх вручення позивачу. Судом першої інстанції не були враховані зазначені вище обставини та внаслідок цього судом помилково констатовано про наявність правових підстав для складання оскаржуваної податкової вимоги відповідачем. Проігнорувавши такі вимоги законодавства, суд першої інстанції не врахував того, що оскільки саме ГУ ДПС у Закарпатській області складало зазначені вище податкові повідомлення-рішення від 07.06.2024 року, і позивач перебував на обліку у ГУ ДПС у Закарпатській області, складання податкової вимоги відповідачем - не відповідає положенням ст. 59 ПК України, в тому числі за тієї умови, що нерухоме майно позивача знаходиться на території Полтавської області, і це вказує на протиправність оскаржуваної податкової вимоги. Так , апелянт подав заперечення проти ухвали суду про прийняття додаткових пояснень відповідача від 12.11.2025 року та нових доказів, доданих до них, а також проти ухвали суду про витребування доказів від 12.11.2025 року. Вважає , що суд першої інстанції не врахував відсутність заяв відповідача з приводу того, що у нього виникла неможливість подання доказів разом із відзивом на позовну заяву з метою обґрунтування своїх заперечень проти позову. З матеріалів справи не вбачається того, що відповідач звертався до суду з приводу надання йому дозволу подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, зокрема з новими доказами. Розгляд даної справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження, що взагалі не передбачає подання стороною спору додаткових пояснень з приводу окремих питань. У зв`язку із такими обставинами є підстави стверджувати, що додаткові пояснення відповідача до відзиву на позовну заяву, а також додані до них нові докази - були подані із порушенням порядку, встановленого процесуальним законодавством, що мало бути кваліфіковано судом першої інстанції як форма зловживання правом відповідачем. На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, порушивши тим самим вимоги процесуального законодавства для подання заяв по суті сторонами та доказів у справі, надавши невиправдану перевагу відповідачу над вимогами процесуального закону. Більше того, зміст додаткових пояснень та нові докази відповідача, які не були подані без будь-яких на те причин з відзивом на позовну заяву - були покладені в обґрунтування судом першої інстанції ухвали від 12.11.2025 року про витребування доказів, постановленої з власної ініціативи суду. ОСОБА_1 вважає, що постановляючи ухвалу від 12.11.2025 року, суд першої інстанції порушив принципи диспозитивності, рівності та змагальності учасників адміністративного судочинства, та за власною ініціативою вживав дії, направлені на виконання обов`язку доказування в інтересах відповідача. При цьому ,згідно предмету та підстави пред`явленого позову не вбачається виникнення спору між сторонами щодо наявності або відсутності податкового боргу у позивача, оскільки саме невідповідність вимогам законодавства податкової вимоги вказує на її протиправність, а не обсяг боргу чи обставини його нарахування тощо. Разом з цим, суд першої інстанції, вийшовши за межі предмету спору, самостійно збирав докази в обґрунтування обставин виникнення у позивача боргу, незважаючи на межі позовних вимог та підставу пред`явленого позову (з урахуванням зміни підстави позову). Просить суд скасувати повністю рішення від 18.12.2025 року Полтавського окружного адміністративного суду по справі № 440/13976/25; ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

ГУ ДПС у Полтавській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає , що доводи, викладені в апеляційній скарзі ,не спростовують висновки суду першої інстанції. Просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2025 у справі № 440/13976/25 - без змін.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа .

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції , доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи у їх сукупності вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що ОСОБА_1 24.08.2025 та 07.10.2025 засобами поштового зв`язку відправлення № 368 та № 700 отримано податкову вимогу від 11 квітня 2025 року № 0-1631 ГУДПС у Полтавській області про наявність станом на 09 квітня 2025 року податкового боргу у сумі 170873,15 грн /а.с. 7, зв.а.с.8-9/.

Вважаючи свої права порушеними такою податковою вимогою, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з того , що у зв`язку з наявністю податкового боргу у інтегрованій картці ОСОБА_1 та на виконання вимог п. 59.1 ст. 59 ПК України ГУ ДПС у Полтавській області правомірно сформована податкова вимога від 11.04.2025 №0-1631 на загальну суму 170873,15 грн., яка направлена на адресу реєстрації Позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення, та вручена 24.08.2025. При вчиненні оспорюваних дій, відповідачем дотримані усі критерії, передбачені частиною другою статті 2 КАС України, відтак суд першої інстанції не знайшов протиправності вказаних дій, а тому відмовив у задоволенні позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 266 ПК України визначено порядок нарахування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. (підпункт 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України).

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункт 266.2 статті 266 ПК України).

Відповідно до підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

В силу вимог підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити, визначені в абзаці першому цього підпункту, що надсилаються платнику податку, повинні містити щодо кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, зокрема, але не виключно, інформацію про адресу місцезнаходження об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості, його площу, ставки та надані фізичним особам пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо:

об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку;

розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку;

права на користування пільгою із сплати податку;

розміру ставки податку;

нарахованої суми податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за своєю податковою адресою платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Колегією суддів встановлено, що позивач не спростовує правомірність визначеного відповідачем розміру податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, разом з цим наполягає на невідповідності спірної податкової вимоги від 11 квітня 2025 року № 0-1631 вимогам ст. 266 ПК України та ст. 59 ПК України, оскільки саме ГУ ДПС у Закарпатській області складало зазначені вище податкові повідомлення-рішення від 07.06.2024 року, і позивач перебував на обліку у ГУ ДПС у Закарпатській області, складання податкової вимоги відповідачем - не відповідає положенням ст. 59 ПК України, в тому числі за тієї умови, що нерухоме майно позивача знаходиться на території Полтавської області, і це вказує на протиправність оскаржуваної податкової вимоги.

Також, апелянт наголошує на тому, що не отримував будь-які податкові повідомлення-рішення, якими визначалося або могло визначатися його податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Як вказує Головне управління ДПС в Полтавській області у відзиві на позовну заяву підставою для формування спірної податкової вимоги послугував той факт, що 17.01.2025 у ОСОБА_1 виник податковий борг по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 170873,15 грн згідно податкових повідомлень-рішень (форми Ф): № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 103638,95 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 9604,73 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 9568,72 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 42589,39 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 3067,73 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 2403,63 грн, що сформовані ГУ ДПС у Закарпатській області на виконання вимог підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України.

ОСОБА_1 , після ознайомлення з відзивом , подав до суду заяву про зміну підстав позову , в якій вказує , що він не отримував будь-які податкові повідомлення-рішення, якими визначалося або могло визначатися його податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Такі податкові повідомлення-рішення ОСОБА_1 не надсилалися і не вручалися, а відтак у ОСОБА_1 не виникало податкового зобов`язання по ним, зокрема яке мало би бути виконане протягом 10 робочих днів з моменту їх отримання. Оскільки ОСОБА_1 не надсилалися такі повідомлення-рішення будь-яким чином та будь-якою особою, і відповідно такі документи не отримувалися позивачем - у останнього не виникало і податкового зобов`язання, яке могло бути підставою для формування оскаржуваної податкової вимоги, що також вказує на її протиправність. За таких обставин обґрунтовано стверджувати про протиправність оскаржуваної податкової вимоги, яка не лише не відповідає вимогам законодавства та була складена неуповноваженою особою, а й складена за відсутності правових підстав внаслідок відсутності податкового боргу у ОСОБА_1 . У зв`язку наведеним вважає, що оскаржувана податкова вимога не відповідає також і положенням ст. 57, 59 ПК України, тому позивач вважає за необхідне доповнити підставу пред`явленого позову у відповідності до зазначеного у даній заяві з метою ефективного захисту його прав згідно предмету пред`явленого позову.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.11.2025 , враховуючи необхідність з`ясування всіх обставин справи, витребувано у Головного управління ДПС у Закарпатській області належним чином засвідчені копії податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС у Закарпатській області (форми «Ф») № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 103638,95 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 9604,73 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 9568,72 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 42589,39 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 3067,73 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 2403,63 грн разом з доказами їх направлення позивачу та вручення чи причин їх невручення, а також доказів на підтвердження підстав винесення таких податкових повідомлень-рішень.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі виклав свою незгоду з такою ухвалою суду , посилаючись на порушення судом першої інстанції принципів диспозитивності, рівності та змагальності учасників адміністративного судочинства, за власною ініціативою вживав дії, направлені на виконання обов`язку доказування в інтересах відповідача.

Колегія суддів вважає такі доводи апелянта помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої-третьої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Один із принципів адміністративного судочинства, що закріплений у пункті 4 частини третьої статті 2 КАС України, є офіційне з`ясування всіх обставин справи, який полягає в тому, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, в тому числі стосовно виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, що передбачено частиною четвертою статті 9 КАС України.

Така активна роль адміністративного суду і сприяє захисту порушених прав та свобод незахищених осіб з боку суб`єкта владних повноважень. На відміну від інших в адміністративному судочинстві тягар доказування покладається на суб`єкта владних повноважень, а не на позивача. При цьому суб`єкт владних повноважень може посилатися лише на докази, які були покладені в основу оскаржуваної постанови, за винятком випадків, коли він доведе, що вони не були отримані ним до його прийняття з незалежних від нього причин.

Так , за змістом частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.

Цей припис безпосередньо уповноважує адміністративний суд на доказування в адміністративній справі, наділяє його повноваженнями на збирання доказів в адміністративній справі.

У галузі дії принципу офіційності адміністративний суд зобов`язаний дослідити за власною ініціативою важливі для прийняття рішення з правового спору фактичні обставини, залучити їх до провадження та встановити їх правдивість. Таким чином, адміністративний суд поряд з активністю сторін у доведенні їх тверджень бере на себе ініціативу під час розгляду адміністративної справи.

Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі «змушує» адміністративний суд долучатися до процесу доказування в адміністративній справі.

Натомість, якщо в силу певних обставин доказів не надано, суд, застосовуючи принцип офіційного з`ясування обставин справи повинен перевірити достовірність висновків.

Отже, відповідно до приписів частини четвертої статті 9 КАС України адміністративний суд вправі здійснювати доказування на власний розсуд, визначати його види та зміст.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного суду від 21 листопада 2024 року у справі № 240/28165/23.

Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України).

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, докази - це урегульована процесуальним законодавством, існуюча у певній процесуальній формі інформація (фактичні дані), яка надає можливість адміністративному суду, що розглядає справу, достеменно або певним чином відтворити та встановити усі обставини публічно-правового спору, які мають значення для правильного вирішення адміністративної справи.

Для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи суду необхідно дослідити докази, надати належну правову оцінку як кожному окремому доказу та сукупності доказів, які міститься в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням їхньої якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення відповідного судового рішення.

У силу частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частин третьої, шостої-восьмої статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд неодноразово викладав у своїх постановах висновки щодо застосування вищезгаданих норм права, зокрема, зазначав, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи з метою ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази (постанова Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року у справі № 813/2442/16).

У постанові від 05 грудня 2024 року у справі №200/1347/24 Верховний Суд наголошував, що відповідно до статей 2, 9 КАС України адміністративний суд зобов`язаний вжити визначені законом заходи для з`ясування всіх обставин у справі, зокрема щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 580/4318/23, від 25 лютого 2026 року у справі № 200/4724/23, від 03 березня 2026 року у справі № 160/11425/25.

З наведеного вбачається, що суд наділений правом вживати заходи щодо витребування доказів за власною ініціативою не лише від сторін та учасників справи, що відповідно спростовує доводи апелянта в даній частині.

Враховуючи те , що податковий борг по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 170873,15 грн, на яку винесено спірну податкову вимогу від 11 квітня 2025 року № 0-1631, виник у зв`язку з несплатою позивачем податкових зобов`язань, визначених податковими повідомленнями-рішеннями (форми Ф): № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 103638,95 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 9604,73 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 9568,72 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 42589,39 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 3067,73 грн; № 0-0701-UA0088898 від 07.06.2024 на суму 2403,63 грн, що сформовані ГУ ДПС у Закарпатській області, які , як вказує позивач у заяві про зміну предмету позову , не надсилалися і не вручалися, то суд першої інстанції , застосовуючи принцип офіційного з`ясування обставин справи, правомірно дійшов висновку щодо необхідності витребування у Головного управління ДПС у Закарпатській області належним чином засвідчених копій таких податкових повідомлень-рішень з доказами їх направлення позивачу та вручення чи причин їх невручення, а також доказів на підтвердження підстав винесення таких податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 14.1.175 пункту 14.1); податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу (підпункт 14.1.153 пункту 14.1).

Згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 ст. 54 ПК України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

За змістом пункту 54.5. статті 54 ПК України, якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до пункту 56.1 статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

За змістом пункту 56.17 статті 56 ПК України процедура адміністративного оскарження закінчується, зокрема, днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

День закінчення процедури адміністративного оскарження вважається днем узгодження грошового зобов`язання платника податків.

Відповідно до вимог пункту 56.18 статті 56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Таким чином, якщо рішення контролюючого органу про нарахування грошових зобов`язань за результатами адміністративного та судового оскарження не було скасовано і є чинним, такі зобов`язання вважаються узгодженими.

За правилами пункту 57.3 ст. 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Положеннями пункту 58.3 статті 58 ПК України встановлено, що податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Згідно з пункту 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Відповідно до пункту 42.5 статті 42 ПК України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Відповідно до пункту 45.1 статті 45 ПК України податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Положеннями пункту 59.1 статті 59 ПК України передбачено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

З матеріалів справи встановлено , що на виконання вимог ухвали суду від 12 листопада 2025 року ГУ ДПС в Закарпатській області надані копії корінців податкових повідомлень-рішень, які надіслані ОСОБА_1 та відповідно до копії долученого рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яким підтверджено їх вручення 05.10.2024, про що свідчить підпис позивача /а.с. 74-80/.

Щодо доводів апелянта з посиланням на неможливість достеменно ідентифікувати зміст поштового відправлення № 516, яке було направлено на його адресу податковим органом 05.09.2024 року, колегія суддів зазначає , що згідно із пунктом 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

За приписами пунктів 42.2 та 42.3 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.

Відповідно до пункту 42.5 статті 42 ПК України, у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Аналіз податкового законодавства свідчить про те, що податкові повідомлення-рішення повинні бути надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням. Додаткових вимог до надсилання податкових повідомлень-рішень (зокрема, зазначення в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення реквізитів документа, що надсилається) податкове законодавство не містить.

Пунктом 2 Розділу ІІІ Порядку №1204 передбачено, що податкове повідомлення-рішення вважається належним чином надісланим (врученим) платнику податків, якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 Кодексу.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду від 06 листопада 2025 року у справі № 420/20746/24, від 31 січня 2024 року у справі № 140/12235/21.

Зі змісту долученого до матеріалів справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається , що Головним управлінням ДПС у Закарпатській області на адресу ОСОБА_2 направлено рекомендований лист ( у графі прим.: -НЕРУХ.) , який отримано 05.10.2024 позивачем , про що свідчить підпис (а.с.80).

Окрім того, ОСОБА_2 не надавав будь-яких доказів про отримання іншого поштового повідомлення від контролюючого органу, аніж вищевказаних податкових повідомлень-рішень, відомості про вручення яких наявні в матеріалах справи.

Враховуючи наведене , вищенаведені доводи апелянта є помилковими та спростовуються матеріалами справи.

Також, ГУ ДПС в Закарпатській області повідомило суд, що пунктом 4 Порядку подання відомостей, необхідних для розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №476 Про затвердження Порядку подання відомостей, необхідних для розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (далі - Порядок №476) визначено, що Мін`юст подає ДПС відомості про об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості, у тому числі їх частки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у тому числі нерезидентів.

Передача Мін`юстом до ДПС зазначених відомостей здійснюється шляхом електронної інформаційної взаємодії між інформаційними ресурсами Мін`юсту та ДПС з використанням електронних комунікаційних мереж.

Згідно з п. 5 Порядку № 476 відомості, що надійшли до ДПС, вносяться до баз даних інформаційних систем ДПС, обробляються та використовуються з урахуванням вимог законів України від 01 червня 2010 року № 2297-VI Про захист персональних даних із змінами та доповненнями, від 05 липня 1994 року № 80/94-ВР Про захист інформації в інформаційно-комунікаційних системах із змінами та доповненнями, передбачених для інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до відомостей інформаційно-комунікаційної системи ДПС України у власності ОСОБА_1 перебувають, зокрема, наступні об`єкти нерухомого майна:

- нежитлове приміщення (випробувальний полігон №35) площею 3093,70 м2 з реєстраційним номером 107 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нежитлове приміщення (виробничий будинок) площею 491,50 м2 з реєстраційним номером 040 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нежитлове приміщення (виробничий будинок) площею 311,60 м2 з реєстраційним номером 040 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нежитлове приміщення (виробничий будинок) площею 1386,90 м2 з реєстраційним номером 040 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нежитлове приміщення (будівля компресорна) площею 211,00 м2 з реєстраційним номером 040 за адресою: АДРЕСА_1 ; Форма власності - спільна часткова (217/250);

- нежитлове приміщення (насосна станція) площею 143,50 м2 з реєстраційним номером 040 за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.81-88/.

На підставі п.п.266.7.1 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VІ, із змінами та доповненнями, ОСОБА_1 сформовані наступні податкові повідомлення - рішення, якими визначені податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за звітний період 2023 рік:

- від 07.06.2024 №0-0701-UА0088898 на суму 103638,95 грн за об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення (випробувальний полігон №35) площею 3093,70 м2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- від 07.06.2024 №0-0701-UА0088898 на суму 9604,73 грн. за об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення (виробничий будинок) площею 491,50 м2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- від 07.06.2024 №0-0701-UА0088898 на суму 9568,72 грн. за об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення (виробничий будинок) площею 311,60 м2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- від 07.06.2024 №0-0701-UА0088898 на суму 42589,39 грн. за об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення (виробничий будинок) площею 1386,90 м2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- від 07.06.2024 №0-0701-UА0088898 на суму 3067,73 грн. за об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення (будівля компресорна) площею 211,00 м2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- від 07.06.2024 №0-0701-UА0088898 на суму 2403,63 грн. за об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення (насосна станція) площею 143,50 м2 з реєстраційним номером 040 за адресою: АДРЕСА_1 .

ГУ ДПС в Закарпатській області повідомлено, що ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) не звертався до Головного управління ДПС у Закарпатській області щодо проведення звірки даних із податку на майно, зокрема з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості /а.с. 70-73/.

Дані обставини позивачем не спростовані, доказів на підтвердження оскарження таких податкових повідомлень-рішень суду не надано.

Відповідно суми грошових зобов`язань за такими повідомленнями-рішеннями у визначений законодавством строк не сплатив. Відповідно, грошове зобов`язання, визначене вказаними рішеннями, набуло статусу узгодженого.

Щодо доводів апелянта з посиланням на невідповідність спірної податкової вимоги від 11 квітня 2025 року № 0-1631 вимогам ст. 266 ПК України та ст. 59 ПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 266.7.1 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/ об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у порядку, передбаченому цією статтею. Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України контролюючі органи за місцем проживання (реєстрації) платника податку в десятиденний строк інформують відповідні контролюючі органи за місцезнаходженням об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості про надіслані (вручені) платнику податку податкові повідомлення-рішення про сплату податку у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

В свою чергу представником позивача помилково констатовано, що спірна податкова вимога не відповідає вимогам ст. 266.7.1 ПК України, оскільки у вимозі не визначено відомостей щодо нарахування податкового зобов`язання стосовно кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, зокрема обов`язкової інформації про адресу оподатковуваного майна, виду майна (нежитлова чи житлова нерухомість), його площу, ставки податку та надані пільги зі сплату податку на нерухоме майно.

Тобто, вимоги ст. 266.7.1 ПК України стосуються саме обчислення податковим органом суми податку з об`єкта/ об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, та прийняття податкових повідомлень-рішень про визначення такого податку, що сформовані ГУ ДПС у Закарпатській області та які не є предметом судового розгляду у даній справі.

Відповідно до п. 266.10.1 ст. 266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Тоді як, відповідно до пункту 63.1 статті 63 ПК України, облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно з приписами п. 63.3 ст. 63 ПК України, з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).

Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.

Так, відповідно до підпункту 2 пункту 1 розділу II Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 №5 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.03.2021 №321/35943) ІКП відкривається, серед іншого, за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням, або через які проводиться діяльність (неосновне місце обліку).

ІКП новоствореному платнику засобами ІКС ДПС відкриваються на підставі алгоритму визначення платежів, належних йому до сплати.

ІКП відкриваються автоматично кожному платнику в разі, зокрема, нарахування сум платежів, визначених територіальним органом ДПС (акт перевірки, податкове повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, передбачених Законом України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального", рішення про застосування штрафних санкцій з єдиного внеску, вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску).

Зважаючи на місце розташування (реєстрації) нерухомого майна, що послугувало підставою для нарахування податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ГУ ДПС в Закарпатській області проінформувало ГУ ДПС в Полтавській області, як контролюючий орган за місцезнаходженням об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, про надіслані (вручені) платнику податку податкові повідомлення-рішення.

Отже, з урахуванням вище викладеного у ГУ ДПС у Полтавській області обліковується податковий борг по ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі переданих відомостей від контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) платника податку.

Згідно з п. 59.1. ст. 59 ПК України у разі коли к платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу у порядку визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Об`єкти нежитлової нерухомості, які перебувають у власності ОСОБА_1 знаходяться у Полтавській області, а отже на території обслуговування ГУ ДПС у Полтавській області.

У зв`язку з наявністю податкового боргу у інтегрованій картці ОСОБА_1 та на виконання вимог п. 59.1 ст. 59 ПК України ГУ ДПС у Полтавській області в автоматичному режимі сформована податкова вимога від 11.04.2025 №0-1631 на загальну суму 170873,15 грн., яка направлена на адресу реєстрації Позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення, та вручена 24.08.2025 року.

Виходячи з викладеного, у зв`язку з наявністю податкового боргу у інтегрованій картці ОСОБА_1 та на виконання вимог п. 59.1 ст. 59 ПК України , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що ГУ ДПС у Полтавській області правомірно сформована податкова вимога від 11.04.2025 №0-1631 на загальну суму 170873,15 грн., яка направлена на адресу реєстрації Позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення, та вручена 24.08.2025.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та не узгоджуються із правовим регулюванням спірних правовідносин, позицію щодо чого неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема й у постановах, згаданих вище.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах зазначених вище в даній постанові.

Зважаючи на вказані судові рішення Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не виключає можливості того, що після прийняття судом рішення у цій справі, остання правова позиція Верховного Суду буде незмінною.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, при цьому порушень норм процесуального права, які б вплинули або змінили цю оцінку, відповідачами не зазначено. Позивачем наводяться доводи, аналогічні тим, які містяться у позові і заяві про зміну предмету позову , та були предметом розгляду судом першої інстанції інстанцій та спростовані ним.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Таким чином, суд, переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2025 по справі № 440/13976/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий М.О. Семененко