Справа № 240/3666/26
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2026-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

11 березня 2026 року м. Житомир справа № 240/3666/26

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Волинській області, яка полягає у не включенні до складу грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 обчислена грошова компенсація за невикористані дні оплачуваних відпусток, сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінет Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану";

- зобов`язати Головне управління Національної поліції у Волинській області перерахувати та доплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні оплачуваних відпусток, обчисливши її розмір із розміру місячного грошовою забезпечення з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", з урахуванням вже виплачених сум.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач подав до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з ти, що позовна заява подана з пропуском строку звернення до суду.

На виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху позивач надав суду заяву про поновлення строку звернення з позовом, в якій зазначає, що йому достовірно стало відомо про суми, включені до розрахунку за невикористану відпустку саме після отримання листа від ГУНП у Волинській області від 28.01.2026 за № 12997-2026.

Вирішуючи питання наявності підстав для поновлення строку звернення із позовом до суду, суд виходить з наступного.

Згідно частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

До 19 липня 2022 року строк звернення з позовом регулюється положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), у редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати [грошового забезпечення] без обмеження будь-яким строком.

Однак період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Отже, початок перебігу тримісячного строку для подання позову слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Окрім того суд враховує, що відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії карантину.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, відповідно до чинного нормативно-правового регулювання на момент звернення до суду з даним позовом, у спорах, пов`язаних з виплатою всіх сум, що належать працівникові при звільненні та інші виплати, пов`язані з проходженням публічної служби, встановлюється тримісячний строк.

Отже з 01 липня 2023 року строк звернення до суду із позовом про виплату заробітної плати регламентується статтею 233 КЗпП України і складає три місяці. Сплинув 30 вересня 2023 року.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі №444/2538/23.

Так, відповідно до наказу начальника ГУНП у Волинській області №265 о/с від 16.07.2024, ОСОБА_1 , звільнено зі служби в поліції з 16.07.2024.

Разом з тим, позов подано до суду 01.02.2026, тобто з пропуском тримісячного строку.

Позивач у заяві зазначає, що строк звернення з позовом рахується саме з дня отримання ним листа відповідача від 28.01.2026, в якому міститься інформація про неврахування при виплаті мені компенсації за невикористану відпустку додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 №168.

Суд такі доводи відхиляє, оскільки , як вже зазначалося, чинна редакція статті 233 КЗпППУ ( у редакції з 19.07.2022 на момент звільнення) передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Позивач при звільненні у 2024 році ознайомлений з грошовим атестатом, в якому зазначені виплати при звільненні, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 .

Крім того, з матеріалів справи встановлено, що 27.09.2024 ОСОБА_1 звертався до Головного управління Національної поліції у Волинській області із запитом, в якому просив надати довідку про кількість невикористаних відпусток за період служби в поліції та довідку про виплачені суми компенсації за невикористані відпустки з розбивкою по роках з вказанням сум виплат.

На запит від 27.09.2024 Головне управління Національної поліції у Волинській області надало відповідь №28894-2024 від 27.09.2024 та повідомило позивача, що на день звільнення зі служби в поліції у нього залишилося невикористаними 6 діб основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році, 20 діб основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2022 році, 20 діб основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2023 році, 15 діб основної оплачуваної відпустки та 7 діб додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2024 році. Разом залишилося невикористаними 113 діб Керуючись пунктом 8 розділу ІІІ «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських», затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 №260, за невикористані 113 діб відпустки при звільненні з поліції була нарахована компенсація в сумі 204025,59 грн. Розрахунок вказаної суми проведений шляхом ділення місячного грошового забезпечення (54166,08) на 30 календарних днів та множення на 113 діб невикористаної відпустки.

Отже, у спірних правовідносинах, позивач ознайомився із сумами, які йому нараховані та з порядком нарахування компенсації 27.09.2024.

Позивач не заперечує, що отримав відповідь на запит від Головного управління Національної поліції у Волинській області.

Таким чином, суд зазначає, що отримавши відповідь №28894-2024 від 27.09.2024 позивачу достеменно було відомо про нараховану суму компенсації за невикоритсані відпустки та порядок проведення розрахунку вказаної суми, зокрема, розмір місячного грошового забезпечення, який брався при розрахунку.

За результатами ознайомлення з повідомленням про нараховані суми при звільненні та отримання відповіді №28894-2024 від 27.09.2024, позивач мав можливість звернутися до суду із позовом.

Таким чином, посилання у заяві на той факт, що лише після отримання відповіді на заяву 28.01.2026 позивачу стало відомо про порушення його прав та інтересів суд оцінює критично, оскільки позивач був обізнаний про розмір та складові виплачених сум , проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції саме 27.09.2024.

Отримання листа у відповідь на запит не може свідчити про момент, з якого позивачу стало відомо про порушення його прав та інтересів, а свідчить лише про час, з якого особа почала вчиняти дії щодо захисту своїх прав та інтересів.

Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19.

Тому, з огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду позивач пропустив та не навів поважних причин, які зумовили його пропуск, заяву про поновлення з обґрунтуванням та наданням доказів не надав.

Суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Суд уважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Однак, позивач у заяві про поновлення строку звернення до суду, не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений законом строк. Не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довів, що в цій справі можливість вчасного подання ним позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення. Пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав у цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не можуть вважатися об`єктивною причиною, яка перешкоджає захищати свої права у строки, встановлені процесуальним законом. Помилкове уявлення про відсутність порушення прав протягом тривалого періоду не може виправдовувати пасивної поведінки позивача та його процесуальної бездіяльності.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.04.2025 у справі № 990/20/25.

Окрім того, встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексу адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою публічних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Суд зазначає, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011).

При цьому необхідно враховувати, що практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року (справа Мельник проти України) погодився з тим, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Також вказав, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Звернення до суду з позовною заявою це право сторони, а не обов`язок, а тому, якщо особа вважає за необхідне скористатися своїм правом на подання позову, реалізація зазначеного права повинна відбуватися із дотриманням порядку та строків, установлених положеннями Кодексу адміністративного судочинства України. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Зазначені правові висновки викладено в ухвалі Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі №520/6827/22.

Підсумовуючи наведене, позивач не довів, що він не мав реальної, об`єктивної можливості виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії щодо звернення до суду за захистом своїх прав у встановлений законодавством строк, відтак, суд визнає неповажними причини пропуску строку звернення з позовом, викладені позивачем у заяві.

Відповідно до частини 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи те, що позивачем пропущено строк звернення з позовом та не наведено вагомих підстав для його поновлення, суд залишає позов без розгляду.

Керуючись статтями 123, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ухвалив:

Визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду. У задоволенні заяви про поновлення строку звернення із позовом до суду відмовити.

Залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя М.С. Токарева

11.03.26