Справа № 240/12162/24
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2026-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Житомир справа №240/12162/24

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (далі - відповідач 1) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач 2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 24.04.2024 № 32 щодо відмови їй в призначені та виплаті пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати їй до страхового стажу періоди з 01.01.1979 по 25.03.1987, з 20.01.1988 по 11.09.1989, з 05.07.1990 по 31.12.1998, з 01.02.2003 по 15.02.2005 та призначити і виплачувати пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV.

На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 16.04.2024 вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Однак, за результатами розгляду поданої нею заяви та доданих до неї документів, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняло рішення від 24.04.2024 №32, яким відмовило їй в призначення пенсії у зв`язку із відсутністю у неї необхідного страхового стажу в розмірі не менше 31 року. За підрахунками управління її страховий стаж становив лише 22 роки 06 місяців 16 днів. Позивач вважає такий розрахунок стажу невірним, оскільки згідно записів в трудовій книжці її стаж становить 42 роки 11 місяців 16 днів. Водночас, пенсійний орган безпідставно не зарахував їй до страхового стажу періоди роботи з 01.01.1979 по 25.03.1987, з 20.01.1988 по 11.09.1989, з 05.07.1990 по 31.12.1998, з 01.02.2003 по 15.02.2005. У зв`язку з цим позивач вважає, що прийняте Головним управління Пенсійного фонду України в Житомирській області рішення від 24.04.2024 №32, про відмову в призначенні їй пенсії є протиправним, а тому з метою захисту свого права на пенсійне забезпечення позивач звернулась з даним позовом до суду.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/12162/24 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи.

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подало до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувало щодо заявлених позовних вимог. Аргументуючи таку позицію управління зазначило, що відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058-IV право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, в період з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 не менше 31 років. В той час, як страховий стаж ОСОБА_1 становить лише 22 роки 06 місяців 16 днів. При цьому, за доданими документами до страхового стажу не були враховані періоди трудової діяльності позивачки згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 25.03.1987, оскільки неможливо ідентифікувати печатку на титульній сторінці, а також на титульній сторінці наявне виправлення дати народження, яке проведено згідно свідоцтва про народження, в якому зазначено прізвище " ОСОБА_2 ". Крім того, до стажу не були зараховані: період здійснення догляду за дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним трирічного віку, оскільки печатка на іноземній мові; період роботи в колгоспі з 01.01.1979 по 25.03.1987, оскільки відсутні дані про вироблений мінімум трудової участі в колгоспі, а у довідці від 14.03.2024 №Ст-110 скорочено ПІБ , що не відповідає паспортним даним і відсутній переклад печатки; та період її робота в Російській Федерації з 01.02.2003 по 15.02.2005, у зв`язку із припиненням участі в Угоді про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, та відсутністю інформації від відповідних фондів держав - учасниць міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення (в довільній формі) про сплату страхових внесків. Відтак, за відсутності необхідного страхового стажу, управління вважає, що ним правомірно було відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії, а тому просить відмовити їй в задоволенні позовних вимог.

Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області також подало до суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Вказало, що вважає прийняте Головним управління Пенсійного фонду України в Житомирській області рішення від 24.04.2024 №32 правомірним.

Відповідно до положень ст. 257, 262 КАС України суд розглядає дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що з метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення ОСОБА_1 звернулась Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області із заявою від 16.04.2024 про призначення їй пенсії за віком відповідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За принципом екстериторіальності вказану заяву про призначення пенсії розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

За наслідками розгляду поданих позивачем заяви та доданих до неї документів, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняло рішення від 24.04.2024 №32, яким відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" через відсутність у неї необхідного страхового стажу в розмірі 31 рік.

За підрахунками Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області страховий стаж ОСОБА_1 становить 22 роки 06 місяців 16 днів. При цьому, із наявного у матеріалах справи розрахунку стажу "Форма РС-право" вбачається, що до страхового стажу позивачки були зараховані період її роботи з 01.01.1999 по 31.01.2003 (4 роки 1 місяць) та період роботи з 17.04.2005 по 30.09.2023 (18 років 5 місяців 16 днів).

В свою чергу, за результатами розгляду доданих до заяви документів до страхового стажу ОСОБА_1 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не зарахувало:

- період її трудової діяльності згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 25.03.1987, оскільки неможливо ідентифікувати печатку на титульній сторінці, а також виправлення дати народження на титульній сторінці проведено згідно свідоцтва про народження, в якому зазначено прізвище " ОСОБА_2 ". Водночас, у долученому свідоцтві про шлюб серії НОМЕР_2 " ОСОБА_4 " печатка не ідентифікується;

- період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки печатка на іноземній мові;

- період роботи в колгоспі з 01.01.1979 по 25.03.1987, оскільки в довідці від 14.03.2024 №Ст-110 відсутні дані про вироблений мінімум трудової участі в колгоспі, а також скорочено прізвище, ім`я та по батькові, що не відповідає паспортним даним і відсутній переклад печатки.

ОСОБА_1 вважає, що періоди її роботи з 01.01.1979 по 25.03.1987, з 20.01.1988 по 11.09.1989, з 05.07.1990 по 31.12.1998, з 01.02.2003 по 15.02.2005 безпідставно не були зараховані до її страхового стажу, а відтак, прийняте рішення від 24.04.2024 №32 про відмову у призначенні пенсії за віком, обґрунтоване відсутністю у неї необхідного стажу, вона вважає протиправним. У зв`язку з цим, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд зауважує, що згідно оскаржуваного рішення до страхового стажу ОСОБА_1 не був зарахований період здійснення нею догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Однак, в поданій до суду позовній заяві ОСОБА_1 оскаржує дії пенсійного органу щодо не зарахування їй до стажу періодів роботи з 01.01.1979 по 25.03.1987, з 20.01.1988 по 11.09.1989, з 05.07.1990 по 31.12.1998 та з 01.02.2003 по 15.02.2005 та не оскаржує при цьому дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо такого не зарахування. Відтак, з огляду на частину 2 статті 9 КАС України суд під час розгляду даної справи не надає оцінку правомірності таких дій.

Вирішуючи публічно-правовий спір та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п. 23 ч. I). Ратифікувавши вказану Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині I Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені в Законі України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV), який набрав чинності 01.01.2004.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV визначено право громадян України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону №1058-IV розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = Зп х Кс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

При цьому, коефіцієнт страхового стажу, що застосовується для обчислення розміру пенсії (Кс), визначається за формулою: Кс = (См х Вс) / (100 % х 12), де: См - сума місяців страхового стажу; Вс - визначена відповідно до цього Закону величина оцінки одного року страхового стажу (у відсотках). За період участі в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування величина оцінки одного року страхового стажу дорівнює 1 %.

Зі змісту вищезазначених норми вбачається, що в умовах дії солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, розмір пенсії кожного пенсіонера визначається індивідуально і залежить від набутого ним страхового стажу та отриманого заробітку, з якого сплачувалися страхові внески.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

У частині 2 статті 24 Закону №1058-IV зазначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Система персоніфікованого обліку була впроваджена в України у зв`язку з прийняттям Указу Президента України від 04.05.1998 №401/98 «Про заходи щодо впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування».

На виконання вказаного Указу від 04.05.1998 №401/98 Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 04.06.1998 №794, якою затвердив Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Крім того, в пункті 2 цієї постанови Уряд зобов`язав Пенсійний фонд разом із Міністерством праці та соціальної політики, Міністерством фінансів та Державною податковою адміністрацією забезпечити з 1 жовтня 1998 року впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Таким чином, система персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування була впроваджена в Україні з 01 жовтня 1998 року.

Однак, 16.11.2001 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1498, якою доповнив постанову від 04.06.1998 №794 «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування" пунктом 3 наступного змісту:

«Установити, що починаючи з 1 липня 2002 р. обчислення пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" здійснюється із заробітку особи за період роботи після 1 липня 2000 р. за даними системи персоніфікованого обліку».

Відтак, починаючи з 01.01.2004 (з дати набрання чинності Законом №1058-IV) періоди роботи особи до 01.07.2000 (до впровадження системи персоніфікованого обліку) зараховуються до її страхового стажу на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV, а періоди роботи після 01.07.2000 - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, тобто підставою для зарахування таких періодів роботи до страхового стажу є сплата страхових внесків.

До набрання чинності Законом №1058-IV право громадян на державне пенсійне забезпечення було врегульовано Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення".

Статтею 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Системний аналіз норм Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" свідчить, що періоди роботи особи до 01.07.2000 зараховуються до її страхового стажу на підставі інформації, зазначеної в її трудовій книжці, а періоди роботи після 01.07.2000 - на підставі даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Дослідивши під час розгляду справи трудову книжку ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 25.03.1987 суд встановив, що в ній містяться наступні записи про періоди роботи позивачки:

- з 01.01.1979 по 25.03.1987 - колгосп ім. Ілліча (с. Привольне);

- з 20.01.1988 по 11.09.1989 - телятниця в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні;

- з 05.07.1990 по 20.01.2003 - робітниця, а потім доярка в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні "Еліта" (після реорганізації державне господарство "Запорізьке");

- з 01.02.2003 по 15.02.2005 - ООО "У Миши" (мовою оригіналу), що знаходиться на території Російської Федерації;

- з 15.04.2005 (станом на дату звернення за призначенням пенсії продовжує працювати) - оператор машинного доїння на молочній фермі в СВК "Заповіт Ілліча".

Однак згідно "Форми РС-право" до страхового стажу ОСОБА_1 були зараховані лише періоди її роботи з 01.01.1999 по 31.01.2003 (4 роки 1 місяць) та період роботи з 17.04.2005 по 30.09.2023 (18 років 5 місяців 16 днів).

Натомість, період роботи в колгоспі ім. Ілліча (с. Привольне) з 01.01.1979 по 25.03.1987, періоди роботи в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні з 20.01.1988 по 11.09.1989, та частина періоду роботи в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні "Еліта" (після реорганізації господарство "Запорізьке") з 05.07.1990 по 31.12.1998, а також період роботи на території Російської Федерації з 01.02.2003 по 15.02.2005 до стажу враховані не були.

Вирішуючи спірні правовідносини в частині правомірності дій пенсійного органу щодо не зарахуванням до страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні з 20.01.1988 по 11.09.1989, та частини періоду роботи в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні "Еліта" (після реорганізації господарство "Запорізьке") з 05.07.1990 по 31.12.1998, суд враховує наступне.

Під час розгляду справи судом встановлено, що вказаною в оскаржуваному рішенні підставою не зарахування вказаних періодів роботи ОСОБА_1 до її страхового стажу була неможливість ідентифікації печатки на титульній сторінці трудової книжки серії НОМЕР_1 . Крім того, підставою незарахування було виправлення дати народження на титульній сторінці, яке проведено згідно свідоцтва про народження, в якому зазначено прізвище " ОСОБА_2 ". Водночас, у долученому свідоцтві про шлюб серії НОМЕР_2 " ОСОБА_4 " печатка не ідентифікується.

Надаючи оцінку правомірності таких дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, суд враховує наступне.

Статтею 48 Кодексу законів про працю України, передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Водночас, пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Зміст вказаних правових норм свідчить, що належним чином оформлені записи в трудовій книжці є підставою для врахування відповідних періодів роботи до стажу особи при призначенні пенсії, а у разі відсутності таких записів або їх неповноти (неправильності чи неточності) трудовий стаж має встановлюватися на підставі уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій.

Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена Наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція №58).

Згідно пункту 1.1 цієї Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Порядок заповнення трудових книжок врегульований главою 2 Інструкції №58.

Відповідно до пунктів 2.2, 2.3, 2.4 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 2.11. Інструкції №58 відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Згідно з пунктом 2.13 Інструкції №58 зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.

Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналогічні вимоги містила також Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (надалі також - Інструкція №162).

Разом з тим, суд звертає увагу, що за приписами пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» (відповідно до якої прийнято Інструкцію №58), відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Дослідивши під час розгляду справи копію трудової книжки серії НОМЕР_1 та вказані в ній записи, суд встановив що трудова книжка позивачки в частині записів про періоди її роботи в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні з 20.01.1988 по 11.09.1989, та в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні "Еліта" (після реорганізації господарство "Запорізьке") з 05.07.1990 по 31.12.1998 заповнена відповідно до норм Інструкції №162 та Інструкції №58, записи містить назву підприємства, посаду, чіткі дати прийняття та звільнення, номери наказів та дати їх прийняття, а також відбиток печатки підприємства та підпис уповноваженої особи.

Щодо нечіткого відбитку печатки на титульній сторінці трудової книжки, суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Нечіткість відбитку штампу підприємства, за наявності при цьому належним чином оформлених записів в трудовій книжці про період роботи особи, не може бути підставою для виключення такого періоду роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за належне ведення трудової книжки його роботодавцем. Недотримання порядку ведення та заповнення трудової книжки адміністрацією підприємства не може бути підставою для позбавлення особи його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Вказана позиція суду узгоджується з правовим висновком, висловленим Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 та від 16.04.2020 у справі №159/4315/16-а.

Так, Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17 зазначив, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Також, Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 по справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018 по справі №423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

У постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а Верховний Суд зауважив, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що нечіткість відтиску печатки на титульній сторінці трудової книжки, при дотриманні усіх інших вимог щодо порядку оформлення записів про її роботу в спірні періоді, не є підставою для не зарахування таких періодів роботи до її стажу. Тому, твердження відповідача про наявність такого недоліку (нечіткості відтиску печатки) як підстави для не зарахування періодів роботи ОСОБА_1 в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні з 20.01.1988 по 11.09.1989, та в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні "Еліта" (після реорганізації господарство "Запорізьке") з 05.07.1990 по 31.12.1998 до її страхового стажу, суд вважає необґрунтованими та безпідставними.

Щодо виправлення дати народження на титульній сторінці, суд зазначає, що інформація про даті народження позивачки відповідає відомостям в її паспорті та свідоцтві про народження, копії яких наявні у матеріалах справи.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо не зарахування до страхового стажу позивачки періодів її роботи в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні з 20.01.1988 по 11.09.1989, та в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні "Еліта" (після реорганізації господарство "Запорізьке") з 05.07.1990 по 31.12.1998 є протиправними, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи спірні правовідносини в частині правомірності дій пенсійного органу щодо не зарахуванням до страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи в колгоспі ім. Ілліча (с. Привольне) з 01.01.1979 по 25.03.1987, суд враховує наступне.

Під час розгляду справи судом встановлено, що підставою не зарахування періоду роботи ОСОБА_1 в колгоспі ім. Ілліча (с. Привольне) з 01.01.1979 по 25.03.1987 стала відсутність в наданій для підтвердження цього стажу довідці від 14.03.2024 №Ст-110 інформації про вироблений мінімум трудової участі в колгоспі, а також скорочення в цій довідці відомостей про прізвище, ім`я та по батькові (зазначено " ОСОБА_5 "), що не відповідає паспортним даним, і відсутній переклад печатки.

Суд вважає, що такі дії відповідача не можна вважати такими, що вчинені на відповідно до діючого законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Таким чином, для зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі визначено певні умови та порядок. Так, за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю, якщо ж виконував встановлений мінімум трудової участі або не виконував з поважних причин, то зараховується весь період роботи.

Таким чином, інформація про встановлені та вироблені мінімуми трудової участі в колгоспі підлягає встановленню під час вирішення питання щодо наявності підстав для зарахування періодів роботи особи в такому колгоспі до її страхового стажу.

Як вже зазначалось судом, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, які є чинними на час розгляду справи (далі - Основні Положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно з пунктом 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Відповідальність за організацію роботи по веденню, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладено на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасність та правильність заповнення трудових книжок несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа (пункт 13 Постанови № 310).

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

Дослідивши під час розгляду справи трудову книжку колгоспника серії НОМЕР_1 від 25.07.1987, видану на ім`я ОСОБА_1 , суд встановив, що в ній містяться записи під №1 та №2, які підтверджують, що в період з 01.01.1979 по 25.03.1987 вона була членом колгоспу ім. Ілліча (с. Привольне Калінінського району Вірменської ССР).

Крім того, вказана трудова книжка колгоспника на сторінках 18-22 в розділі "Трудова участь в колективному господарстві" містить відомості про прийнятий в колгоспі ім. Ілліча протягом 1977 року та протягом 1980-1986 років мінімум трудової участі, а також інформацію про виконання ОСОБА_1 вказаного мінімуму.

Зокрема, в трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 від 25.07.1987 зазначено, що:

- в 1977 році мінімум трудової участі в колгоспі становив 150 днів, а позивачем виконано 30 днів;

- в 1980 році мінімум трудової участі в колгоспі становив 150 днів, а позивачем виконано 100 днів;

- в 1981 році мінімум трудової участі в колгоспі становив 150 днів, а позивачем виконано 60 днів;

- в 1982 році мінімум трудової участі в колгоспі становив 150 днів, а позивачем виконано 10 днів;

- в 1983 році мінімум трудової участі в колгоспі становив 150 днів, а позивачем виконано 30 днів;

- в 1984 році мінімум трудової участі в колгоспі становив 150 днів, а позивачем виконано 100 днів;

- в 1985 році мінімум трудової участі в колгоспі становив 150 днів, а позивачем виконано 160 днів;

- в 1986 році мінімум трудової участі в колгоспі становив 150 днів, а позивачем виконано 160 днів.

При цьому, вказані записи про встановлений у колгоспі ім. Ілліча мінімум трудової участі та записи про виконання ОСОБА_1 вказаного мінімуму засвідченні підписом уповноваженої особи та скріплені печаткою колгоспу.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що в трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 від 25.07.1987 наявна вся необхідна інформація про виконання позивачкою встановленого мінімуму трудової участі в період її членства в колгоспі ім. Ілліча протягом 1977 року та протягом 1980-1986 років.

Крім того, суд звертає увагу, що трудова книжка колгоспника серії НОМЕР_1 від 25.07.1987 в частині записів за вказані періоди містить документів, на підставі яких вони вчинені (особовий рахунок №38). Вказані записи скріплені печаткою підприємства та підписами посадових осіб. Підчищень, виправлень не допущено.

Згідно із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що трудова книжка колгоспника серії НОМЕР_1 від 25.07.1987 містить усі необхідні записи, що підтверджують стаж роботи ОСОБА_1 в колгоспі ім. Ілліча, а також інформацію про встановлений в цьому колгоспі мінімум трудової участі та про його виконання позивачкою протягом 1977 року та протягом 1980-1986 років, що виключає необхідність надання нею додаткової довідки про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в даному колгоспі для зарахування вказаних періодів роботи до її страхового стажу.

Тому, з урахуванням підтвердження трудовою книжкою колгоспника факту прийняття ОСОБА_1 у члени колгоспу ім. Ілліча та наявності в цій книжці усієї інформації про встановлений та вироблений позивачем протягом 1977 року та протягом 1980-1986 років мінімум трудової участі в даному колгоспі , суд вважає вказана трудова книжка є належним документом, що дозволяє вирішити питання про зарахування зазначених періодів роботи позивачки до її страхового стажу відповідно до правових норм частин 1 та 2 статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення", без надання нею будь-яких додаткових довідок про встановлений та вироблений в даному колгоспі мінімум трудової участі.

Відтак, доводи пенсійного органу про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів її роботи в колгоспі ім.Ілліча протягом 1977 року та протягом 1980-1986 років через відсутність в наданій для підтвердження цього стажу довідці від 14.03.2024 №Ст-110 інформації про вироблений мінімум трудової участі в колгоспі, а також через скорочення в цій довідці відомостей про прізвище, ім`я та по батькові, що не відповідає паспортним даним, є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку про протиправність дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів її роботи в колгоспі ім.Ілліча протягом 1977 року та протягом 1980-1986 років.

При цьому, із інформації про встановлений та фактично вироблений мінімум трудової участі, вказаної в трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 від 25.07.1987, вбачається, що не у всі роки спірного періоду позивачкою був виконаний прийнятий колгоспом трудовий мінімум. Відтак, з огляду на положення ч. 2 ст. 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення", страховий стаж ОСОБА_1 за періоди її роботи в колгоспі ім. Ілліча протягом 1977 року та протягом 1980-1986 років має бути обрахований із врахуванням фактичної тривалості його роботи протягом цих періодів.

Натомість, відомостей про встановлений у 1978, 1979 та в 1987 роках у колгоспі ім.Ілліча мінімум трудової участі та відомостей про його виконання ОСОБА_1 трудова книжка колгоспника серії НОМЕР_1 від 25.07.1987 не містить. Не міститься таких відомостей і в наданій разом із заявою про призначення пенсії довідці від 14.03.2024 №Ст-110. У зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що періоди роботи ОСОБА_1 в колгоспі ім.Ілліча у 1978, 1979 та в 1987 роках правомірно не були зараховані Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області до її страхового стажу.

Вирішуючи спірні правовідносини в частині правомірності дій пенсійного органу щодо не зарахуванням до страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи з 01.02.2003 по 15.02.2005 на території Російської Федерації, суд враховує наступне.

Під час розгляду справи судом встановлено, що підставою не зарахування періоду роботи ОСОБА_1 з 01.02.2003 по 15.02.2005 на території Російської Федерації до її страхового стажу стало те, що з 19 червня 2023 року для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а також відсутність за цей період інформації від відповідних фондів про сплату страхових внесків.

Надаючи оцінку таким діям Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Частинами 1, 2 статті 4 Закону №1058-IV передбачено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 2 ст. 10 Закону України "Про зайнятість населення").

Згідно з частинами другою та третьою статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації від 14.01.1993 про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн (далі - Угода від 14.01.1993), трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами.

Статтею 7 Угоди від 14.01.1993 встановлено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Міжнародним договором з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та Російська Федерація (далі - Угода від 13.03.1992).

Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди від 13.03.1992).

Статтею 6 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Згідно зі статтею 11 Угоди від 13.03.1992 необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Таким чином, положення вказаних Угод розповсюджуються на питання пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу для призначення пенсій, та передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди та стаж набутий на території колишнього СРСР, враховуються при встановленні права особи на пенсію та при її обчисленні.

Суд звертає увагу, що 29 листопада 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", а 24 червня 2023 року прийняв постанову № 639 "Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн".

Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 року №72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 року №376 (зі змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка вчинена 13.03.1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19.06.2023.

Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023, яке було опубліковане у Офіційному віснику України 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 для України 19.06.2023.

Однак, у статті 13 Угоди від 13.03.1992 визначено, що кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.

Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

У Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Вихід України з Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації від 14.01.1993 про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн та з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992, не може бути підставою для відмови у зарахуванні особі до стажу періодів її роботи на території будь-якої з держав-учасниць у період дії відповідних Угод, учасником яких на той період була Україна.

Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 та постановою від 24.06.2023 №639 Україна, як держава-учасниця Угод виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 та Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації від 14.01.1993 про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн.

Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.07.2025 у справі №420/34524/23.

З урахуванням викладеного суд констатує, що в період трудової діяльності ОСОБА_1 на території Російської Федерації з 01.02.2003 по 15.02.2005 Угода від 13.03.1992 про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення та Угода між Урядом України і Урядом Російської Федерації від 14.01.1993 про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн були чинними, а тому їх положення протиправно не були застосовані Головним управління Пенсійного фонду України в Житомирській області при вирішенні питання про зарахування вказаного періоду роботи позивачки до її страхового стажу.

Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14.01.1993 трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Зміст зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність.

За змістом частин першої та другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно зі статтею 22 федерального закону №167-ФЗ від 15.12.2001 "Про обов`язкове пенсійне страхування в Російській Федерації" страхувальники по відношенню до застрахованих осіб з числа іноземних громадян або осіб без громадянства, які тимчасово проживають на території Російській Федерації, сплачують страхові внески по тарифу, встановленому діючим Федеральним законом для громадян Російської Федерації на фінансування страхової частини трудових (страхових) пенсій, незалежно від року народження вказаних застрахованих осіб.

Відповідно до статті 2 Федерального Закону Російської Федерації №173-ФЗ від 17.12.2001 "Про трудові пенсії в Російській Федерації", який застосовувався до 01.01.2015, страховий стаж - та, що враховується при визначенні права на трудову пенсію, сумарна тривалість періодів роботи та (або) іншої діяльності, протягом якої сплачувались страхові внески до Пенсійного Фонду Російської Федерації, а також інші періоди, що зараховуються до страхового стажу.

Згідно з частиною першою статті 10 наведеного вище Федерального Закону №173-ФЗ до страхового стажу включаються періоди роботи та (або) іншої діяльності, які виконувались на території Російської Федерації особами, вказаними в частині першій статті 3 даного Федерального закону, за умови, що за ці періоди сплачувались страхові внески до Пенсійного Фонду Російської Федерації.

При підрахунку страхового стажу періоди, що передбачені статтями 11 та 12 даного Федерального закону, до реєстрації громадянина як застрахованої особи відповідно до Федерального закону від 01.04.1996 № 27-ФЗ "Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі обов`язкового пенсійного страхування" підтверджуються на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку за вказаний період та (або) документів, що видаються роботодавцями або відповідними державними (муніципальними) органами в порядку, який встановлений законодавством Російської Федерації (частина перша статті 14 Федерального Закону № 173-ФЗ).

Відповідно до частини другої статті 14 Федерального Закону №173-ФЗ при підрахунку страхового стажу періоди, що передбачені статтями 11 та 12 даного Федерального закону, після реєстрації громадянина як застрахованої особи відповідно до Федерального Закону від 01.04.1996 № 27-ФЗ "Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі обов`язкового пенсійного страхування" підтверджуються на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку.

Отже, як за законодавством України, так і за законодавством Російської Федерації обов`язковою умовою для врахування періоду до страхового стажу при обчисленні пенсії є сплата страхових внесків за цей період до Пенсійного фонду Російської Федерації. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.08.2025 у справі №300/2075/23.

В контексті обставин даної справи, суд зазначає, що спірний період роботи ОСОБА_1 на території Російської Федерації з 01.02.2003 по 15.02.2005 підтверджується лише записом в її трудовій книжці. Жодних доказів на підтвердження сплати протягом вказаного періоду страхових внесків позивач пенсійному органу разом із заявою про призначення пенсії не надавала. Не міститься такої інформації і в документах, наявних у матеріалах справи.

Водночас, сплата страхових внесків до Пенсійного Фонду Російської Федерації за цей період є обов`язковою умовою для включення до страхового стажу спірного періоду роботи, яка виконувалась на території Російської Федерації.

Правову позицію аналогічного змісту викладено в постановах Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі №560/764/21 та від 29 березня 2023 року у справі №360/4129/20.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи на території Російської Федерації з 01.02.2003 по 15.02.2005 є правомірними, а тому заявлені в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Разом з тим, враховуючи встановлену під час розгляду справи протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо не зарахування до страхового стажу позивачки періодів її роботи в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні з 20.01.1988 по 11.09.1989, в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні "Еліта" (після реорганізації господарство "Запорізьке") з 05.07.1990 по 31.12.1998 та в колгоспі ім. Ілліча протягом 1977 року та протягом 1980-1986 років, суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 24.04.2024 №32, яке було прийняте з підстав відсутності у неї необхідного страхового стажу, є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Суд зауважує, що в даному випадку, питання підрахунку страхового стажу позивача за періоди її роботи в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні з 20.01.1988 по 11.09.1989, в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні "Еліта" (після реорганізації господарство "Запорізьке") з 05.07.1990 по 31.12.1998 та в колгоспі ім. Ілліча протягом 1977 року та протягом 1980-1986 років, а також вирішення питання достатність загального страхового стажу позивачки для призначення їй пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" належать до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень. Єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.

Відповідно до Рекомендацій №R (80) 2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнята Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 р. термін "дискреційне повноваження" означає повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Таким чином, дискреційними є повноваження, які залишають державному органу чи його посадовій особі свободу розсуду після з`ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Суд наголошує, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ці вимоги закріплюють у національному законодавстві положенняст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, відповідно до якої кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд. Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах особи.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

В даному випадку, суд вважає, що задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", фактично порушить закріплені законом виключні повноваження пенсійного органу.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені у спосіб, обраний позивачем, а тому у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" слід відмовити.

Разом з тим, положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Зважаючи на встановлену протиправність оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком, застосовуючи механізм захисту права порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її роботи в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні з 20.01.1988 по 11.09.1989, в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні "Еліта" (після реорганізації господарство "Запорізьке") з 05.07.1990 по 31.12.1998 та в колгоспі ім. Ілліча протягом 1977 року та протягом 1980-1986 років, та повторно розглянути її заяву від 16.04.2024 про призначення їй пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне" з урахуванням зарахованих до страхового стажу періодів.

При цьому суд зауважує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23, дії зобов`язального характеру щодо повторного розгляду заяви позивача про призначення йому пенсії має вчинити саме той територіальний орган Пенсійного фонду України, що був визначений за принципом екстериторіальності, як орган, що вирішував питання про призначення пенсії, тобто в даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Натомість, порушення прав позивача з боку Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області під час розгляду даної справи судом встановлено не було, оскільки оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії приймало Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області. У зв`язку з цим, заявлені до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відтак, суд, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір 968,96 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією.

З огляду на положення ч. 1 та ч. 3 статті 139 КАС України, та враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем судовий збір в розмірі 968,96 гривень слід стягнути на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Керуючись статями 2, 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (пров. Андрія Саєнка, 10, м.Фастів, Київська область, 08500; ) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд. 7, м. Житомир, 10003; ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 24.04.2024 №32 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її роботи в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні з 20.01.1988 по 11.09.1989, в Запорізькому науково-виробничому об`єднанні "Еліта" з 05.07.1990 по 31.12.1998, а також період роботи в колгоспі ім. Ілліча протягом 1977 року та протягом 1980-1986 років, врахувавши при цьому правові норми частин 1 та 2 статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення", та повторно розглянути її заяву від 16.04.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням зарахованого стажу.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович