Справа № 209/1196/26
Суддя: Левицька Н. В.
Дата ухвалення: 2026-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 209/1196/26
Провадження № 2-аз/209/1/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року м. Кам`янське

Суддя Дніпровського районного суду міста Кам`янського Левицька Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

11 березня 2026 року до суду від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, у якій заявник просить суд забезпечити позов шляхом зупинення дії постанови ІНФОРМАЦІЯ_2 до набрання законної сили остаточним рішенням суду у справі № 639/2373/25.

В обґрунтування заяви зазначає, що звернувся до Дніпровського районного суду міста Кам`янського з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення № 384-СС3 від 17.02.2026 року.

Вказує, що оскаржуваною постановою на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 34 000,00 грн, який підлягає сплаті протягом 15 днів з дня вручення постанови. У разі несплати штрафу у зазначений строк його стягнення здійснюватиметься органами державної виконавчої служби у подвійному розмірі.

Заявник вважає, що ситуація, за якої одночасно відбуватиметься судовий розгляд справи та примусове виконання постанови про адміністративне правопорушення № 384-СС3 від 17.02.2026 року, є неприпустимою та може призвести до порушення його майнових прав та інтересів.

Також зазначає, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його інтересам до ухвалення рішення у справі, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити поновлення порушених прав та інтересів, оскільки у разі задоволення позову для повернення коштів, сплачених до державного бюджету, йому доведеться повторно звертатися до суду, що потребуватиме додаткових зусиль та витрат.

Відповідно до частини 1 статті 154 КАС України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи заявника, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд доходить висновку, що вказана заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано главою 10 розділу І Загальних положень КАС України, яка визначає підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі, метою якого є охорона матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача.

Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбачених законом.

Так, частинами першою та другою статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина 6 статті 154 КАС України).

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Таким чином, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, перевірити, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

Так само суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.

Слід зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2022 року у справі №640/31815/21 дійшов такого висновку:

« Колегія суддів зазначає, що судове рішення про забезпечення позову є винятковим екстраординарним заходом, який не повною мірою узгоджується з деяким, визначеними у частині другій статті 129 Конституції України, основними засадами (принципами) судочинства, а саме: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобам. При цьому таке судового рішення стає обов`язковим для виконання до його апеляційного перегляду.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними ».

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач обґрунтовує необхідність вжиття таких заходів тим, що одночасне здійснення судового розгляду справи та примусового виконання постанови про адміністративне правопорушення № 384-СС3 від 17.02.2026 року є неприпустимим та може призвести до порушення його майнових прав та інтересів, при цьому існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його інтересам до ухвалення рішення у справі, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити поновлення порушених прав, оскільки у разі задоволення позову для повернення коштів, сплачених до державного бюджету, позивачу необхідно буде повторно звертатися до суду, що потребуватиме додаткових зусиль та витрат.

У контексті наведеного суд вважає за необхідне зазначити, що оскаржувана у цій справі постанова від 17.02.2026 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 -1 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 34 000,00 грн, є самостійним виконавчим документом і може бути пред`явлена до виконання органам державної виконавчої служби в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, у випадках, передбачених законом, є виконавчими документами та підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 307 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніше ніж через п`ятнадцять днів з дня вручення постанови, а у разі несплати у встановлений строк така постанова відповідно до статті 308 КУпАП надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби.

При цьому заходами примусового виконання відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» є, зокрема, звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, а також на його доходи.

Водночас положення Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають автоматичного зупинення виконавчих дій у зв`язку з оскарженням постанови про адміністративне правопорушення в судовому порядку.

За приписами частини четвертої статті 150 КАС України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Відтак, зупинення вчинення виконавчих дій не є тотожним забезпеченню позову судом шляхом зупинення дії постанови у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 -1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 34000,00 грн. до набрання законної сили рішенням суду у відповідній справі. При розгляді спорів про оскарження постанов у справі про адміністративне правопорушення про накладення штрафів забезпечення позову може бути виправданим лише за певних умов.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного суду від 17 червня 2025 року у справі №160/31913/24.

Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2019 року у справі № 200/3887/19-а не підтримав висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для забезпечення позову, зазначивши, що державний виконавець під час примусового виконання виконавчого документа уповноважений накладати арешт на кошти та/або майно боржника лише в межах суми стягнення. Решта коштів та інших активів залишається у вільному розпорядженні боржника, який може використовувати їх для здійснення господарської діяльності, виконання договірних та інших зобов`язань, виплати заробітної плати тощо.

У зазначеній постанові Верховний Суд застосував підхід, за якого при вирішенні подібних заяв необхідним є надання відомостей щодо поточних фінансових показників суб`єкта господарювання, обсягу оборотних коштів (активів), розміру грошових коштів, розміщених, в тому числі на банківських рахунках, інформацію про наявність або відсутність інших активів тощо.

У цьому контексті суди повинні перевіряти, чи мав заявник, з урахуванням сум штрафів, визначених у спірних постановах, достатні фінансові можливості для забезпечення нормального функціонування суб`єкта господарювання та здійснення ним господарської діяльності.

Також, у постанові від 01 червня 2022 року по справі №380/4273/21 Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду дійшла таких висновків:

« Забезпечення позову полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову направлений на захист прав та інтересів позивача від негативних наслідків рішення суб`єкта владних повноважень, яке оспорюється позивачем.

Слід зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 КАС зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Сам собою факт прийняття відповідачем рішень, які стосуються прав та інтересів позивача та обмежують його діяльність, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку

Також мають досліджуватися достатньо обґрунтовані припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, у чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

З системного аналізу наведених процесуальних норм слідує, що підстави забезпечення позову, передбачені частиною 2 статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, установити і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти».

При цьому, суд зазначає, що саме по собі відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про арешт коштів боржника в межах суми стягнення не є беззаперечним свідченням настання тяжких негативних наслідків для позивача.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.07.2022 у справі №380/12789/21, який підлягає врахуванню судом.

Суд звертає увагу на те, що разом із заявою про забезпечення позову позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що його майновий чи фінансовий стан не дозволяє сплатити накладений штраф та можливі витрати виконавчого провадження, або що накладення арешту на грошові кошти та їх подальше стягнення призведе до незворотних наслідків, унеможливить виконання майбутнього судового рішення чи вимагатиме докладання значних зусиль для відновлення його прав та інтересів.

Також до заяви не надано доказів вчинення органами державної виконавчої служби дій, спрямованих на примусове виконання постанови у справі про адміністративне правопорушення від 17.02.2026 № 384-СС3, зокрема направлення державним виконавцем платіжних інструкцій до банківських установ з метою стягнення грошових коштів з рахунків позивача чи вчинення інших виконавчих дій.

Під час розгляду даної заяви про забезпечення позову суд також застосовує висновки Верховного Суду викладені у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 826/14303/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 640/17408/19 та від 27 лютого 2020 року у справі № 640/16242/19, в яких зазначено щодо наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення таким рішенням прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом (beyond reasonable doubt). Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. В іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію у справі.

Крім того, суд зазначає, що у разі задоволення позовних вимог про скасування спірної постанови законодавством передбачена процедура повернення коштів, стягнутих у межах примусового виконання виконавчого документа.

З огляду на зазначене, суд вважає, що заява про забезпечення позову не підтверджена жодними доказами та належним чином не обґрунтована, в тому числі щодо необхідності докладання значних зусиль та витрат для відновлення порушених (оспорюваних) прав, що свідчить про відсутність підстав для її задоволення.

Позивач не зазначив з посиланням на відповідні докази й про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективність захисту й унеможливити поновлення порушених прав позивача з огляду на те, що постановою про арешт коштів боржника застосовано останній виключно в межах суми звернення стягнення, з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів.

Таким чином, в обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин, враховуючи положення частини другої статті 150 та частини другої статті 151 КАС України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за постановою про накладення штрафу до набрання законної сили рішенням у цій справі.

Керуючись ст.ст. 150-156, 248, 294, 295 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зупинення дії постанови ІНФОРМАЦІЯ_2 до набрання законної сили остаточним рішенням суду у справі № 639/2373/25 - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня її проголошення до Третього апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Наталія ЛЕВИЦЬКА