Справа № 240/14303/24
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2026-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Житомир справа №240/14303/24

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач 1) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - відповідач 2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову їй в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати їй пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи", з 25.06.2024.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується відповідним посвідченням, та постійно проживала в с. Сингаї Коростенського району Житомирської області та в місті Коростень Житомирської області, які відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 року №106, належать до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, станом на 01.01.1993 не менше ніж 3 роки. З огляду на зазначене, позивач вважає, що вона має право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 02.07.2024 №49 їй було відмовлено у призначенні пенсії через не підтвердження періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3-х років. За висновками пенсійного органу період її проживання у даній зоні станом на 01.01.1993 становить лише 02 роки 09 місяців 00 дні (з 26.04.1986 по 01.09.1986 та з 08.08.1990 по 01.01.1993). Позивач вважає таке рішення про відмову у призначенні їй пенсії протиправним, та вказує, що при підрахунку періоду її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення відповідач не врахував, що під час навчання в Дебьоському педагогічному училищі (з 01.09.1986 по 29.06.1990) вона на літніх (2 місяці щороку) та зимових (14 календарних днів щороку) канікулах проживала у батьків у селі Сингаї Коростенського району Житомирської області, що підтверджується показаннями сусідів, зафіксованими в акті, завіреному старостою виконавчого комітету Коростенської міської ради. Крім того, позивач зазначає, що пенсійний орган не взяв до уваги той факт, що під час навчання вона в період з 29.01.1990 по 03.03.1990 (тобто 1 місяць 12 днів) проходила педагогічну практику в Грозинській середній школі, яка знаходиться в селі Грозине Коростенського району Житомирської області, що також відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. З огляду на вказане ОСОБА_1 зазначає, що строк її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить понад 3 роки. Також позивач звертає увагу, що наявність у неї необхідного для призначення даного виду пенсії періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення підтверджується посвідченням потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 від 02.02.1995, оскільки воно видається за умови, коли особа станом на 01.01.1993 пропрацювала або прожила в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-х років. Відтак, з метою захисту свого права на пенсійне забезпечення ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/14303/24 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подало до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувало проти заявлених позовних вимог. Обґрунтовуючи свою позицію та правомірність прийнятого Головним управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області рішення від 02.07.2024 №49 управління зазначило, що відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особи, які постійно проживали або постійно проживають у зоні гарантованого добровільного відселення, мають право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років. Відповідно до наданих ОСОБА_1 довідок від 18.01.2024 №211 та від 16.01.2024 №168 вона проживала та була зареєстрована з 26.04.1986 по 01.09.1986, дата прибуття невідома по 02.08.1990 в селі Сингаї Коростенського району Житомирської області, а в період з 08.08.1990 по теперішній час в місті Коростень Житомирської області, які відносяться до зони гарантованого добровільного відселення. Відтак, згідно наданих документів підтверджений період проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 2 роки 9 місяців 0 днів (з 26.04.1986 по 31.08.1986, з 08.08.1990 по 31.12.1992), що не дає їй права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". У зв`язку із цим, управління вважає, що прийняте рішення від 02.07.2024 №49 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії є правомірним, а тому просить відмовити їй в задоволенні позовних вимог.

Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області станом на дату розгляду справи своїм правом на заперечення щодо заявлених позовних вимог не скористалось, відзиву на позовну заяву до суду не надало.

Згідно з ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає за можливе розглянути дану адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи відповідно до норм ст.ст. 257, 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням категорії 3 серії НОМЕР_1 від 02.02.1995.

З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення нею 54-річного віку, звернулась до територіального органу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою від 25.06.2024 про призначення їй пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка постійно проживала у зоні у зоні гарантованого добровільного відселення.

Для підтвердження факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, до заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 долучила:

- довідку Відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Коростенської міської ради від 18.01.2024 №211, згідно якої вона з 26.04.1986 по 01.09.1986 та з дати прибуття (невідома) по 02.08.1990 була зареєстрована та проживала в селі Сингаї Коростенського району Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, відноситься до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС;

- довідку Відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Коростенської міської ради від 16.01.2024 №168, згідно якої вона з 08.08.1990 по теперішній час зареєстрована та проживає в місті Коростень Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, відноситься до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

На виконання вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (зі змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1) за принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

За наслідками розгляду цієї заяви та доданих до неї документів Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийняло рішення від 02.07.2024 №49, яким відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Обґрунтовуючи відмову в призначенні пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в прийнятому ним рішенні вказало, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3-х років, мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. Однак, період проживання ОСОБА_1 в зазначеній зоні станом на 01 січня 1993 року складає лише 2 роки 09 місяців 00 днів. Відтак, з огляду на не підтвердження факту проживання заявниці у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3-х років, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області дійшло висновку, що підстави для призначення їй пенсії відсутні.

Про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області рішення про відмову у призначенні пенсії, позивача було повідомлено листом Головного управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області від 03.07.2024 №0600-0211-8/82194.

Вважаючи відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" протиправною, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Вирішуючи публічно-правовий спір та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Зокрема, частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.

Водночас, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені в статті 55 Закону №796-XII.

Абзацом першим частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку (в даному випадку 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

З наведених положень Закону №796-XII вбачається, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01 січня 1993 року.

Водночас, особам, які додатково до зазначеної умови постійно проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, ще встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку в розмірі 3 роки.

Особам, які постійно не працювали/постійно не проживали в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, але постійно проживали/постійно працювали у зазначеній зоні протягом трьох років до 01 січня 1993 року, зменшення пенсійного віку здійснюється без застосування початкової величини, та розраховується, як 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання/роботи в зоні гарантованого добровільного відселення.

Таким чином, виникнення право на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Разом з тим, абзац перший частини першої статті 55 Закону №796-XII визначає додаткову умову, для виникнення у особи права призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, яка полягає наявності страхового стажу, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відповідно до статті 26 Закону №1058-IV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Відтак, у випадку звернення особи у 2024 році за призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII, така особа повинна мати страховий стаж в розмірі 25 років (31 - 6 = 25, де: 31 років - страховий стаж визначений статті 26 Закону №1058-IV для призначення пенсії за віком у 2024 році; 6 - кількість років зниження пенсійного віку).

Таким чином, зміст вищезазначених положень законодавства свідчать, що особа, яка постійно проживала або постійно проживає чи постійно працювала або постійно працює у зоні гарантованого добровільного відселення, набуває права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII у випадку дотримання таких умов:

- наявності статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи;

- наявності необхідного періоду проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення, який станом на 1 січня 1993 року повинен становити не менше 3-х років;

- наявності страхового стажу в розмірі 25 років (у випадку зниження пенсійного віку на 6 років та звернення за призначенням пенсії у 2024 році).

При цьому, виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року. Отже, щодо періоду проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3-х років станом на 01 січня 1993 року, то його необхідно обраховувати з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони посиленого радіологічного контролю, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до абзацу дев`ятого підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок №22-1, в редакції, на момент спірних правовідносин) потерпілими від Чорнобильської катастрофи до заяви про призначення пенсії додаються такі документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку:

- для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;

- для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Під час розгляду справи судом встановлено, що для підтвердження наявності права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII ОСОБА_1 на виконання вимог п.2.1 Порядку №22-1 до заяви про призначення їй пенсії додала: довідки Відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Коростенської міської ради від 18.01.2024 №211 та від 16.01.2024 №168, а також посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії НОМЕР_1 від 02.02.1995.

Згідно інформації, зазначеної в довідках Відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Коростенської міської ради від 18.01.2024 №211 та від 16.01.2024 №168, ОСОБА_1 в періоди з 26.04.1986 по 01.09.1986 та з дати прибуття (яка невідома) по 02.08.1990 була зареєстрована та проживала в селі Сингаї Коростенського району Житомирської області, а в період з 08.08.1990 по теперішній час в місті Коростень Житомирської області.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, село Сингаї Коростенського району Житомирської області та місто Коростень Житомирської області відносяться до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, вказана в довідках від 18.01.2024 №211 та від 16.01.2024 №168 інформація свідчить про те, що строк проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становив загалом 02 роки 09 місяців (з 26.04.1986 по 01.09.1986 та з 08.08.1990 по 01.01.1993).

Крім того, суд зауважує, що підстави для зарахування до строку проживання позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення періоду проживання в селі Сингаї Коростенського району Житомирської області з "дати прибуття" по 02.08.1990 відсутні, оскільки довідка від 18.01.2024 №211 містить відомості про те, що така "дата прибуття" невідома. Вказані обставини, на переконання суду, обґрунтовано позбавляли пенсійний орган можливості встановити дату початку такого періоду проживання, та відповідно й можливості обрахунку тривалості такого періоду, а тому дії щодо не врахування періоду з "дати прибуття" по 02.08.1990 до строку проживання позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення є правомірними.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що довідками Відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Коростенської міської ради від 18.01.2024 №211 та від 16.01.2024 №168, які долучались позивачем до заяви про призначення пенсії, підтверджується лише факт проживання ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 лише протягом 02 роки 09 місяців (з 26.04.1986 по 01.09.1986 та з 08.08.1990 по 01.01.1993).

При цьому, зі змісту оскаржуваного рішення від 02.07.2024 №49 вбачається, що вказані в довідках від 18.01.2024 №211 та від 16.01.2024 №168 періоди проживання позивача в селі Сингаї Коростенського району Житомирської області та в місті Коростень Житомирської області з 26.04.1986 по 01.09.1986 та з 08.08.1990 по 01.01.1993 повністю були зарахований пенсійним органом до строку її проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 при вирішенні питання наявності у неї права на призначення пенсії.

Жодних інших документів про періоди проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення ОСОБА_1 до заяви про призначення їй пенсії не додавала.

Вказане свідчить, що згідно з документами, які надавали на розгляд пенсійному органу, підтверджений період проживання позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року складає менше 3-х років.

Не погоджуючись із висновком Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відсутність у неї необхідного строку проживання на території зони гарантованого добровільного відселення, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає, що до такого строку відповідач протиправно не зарахував періоди, коли вона під час навчання в Дебьоському педагогічному училищі (з 01.09.1986 по 29.06.1990) приїздила на літні та зимові канікули до батьків у село Сингаї Коростенського району Житомирської області, а також період з 29.01.1990 по 03.03.1990 коли вона під час навчання проходила педагогічну практику в Грозинській середній школі, що знаходиться в селі Грозине Коростенського району Житомирської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Для підтвердження вищезазначених періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення ОСОБА_1 долучила до позовної заяви:

- акт від 16.07.2024, в якому громадяни ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначають, що вони є сусідами позивачки, та підтверджують, що у вільний від навчання в Дебьоському педагогічному училищі (м. Дебьоси, Удмуртія), а саме в період канікул (січень 1987 року - 14 календарних днів, липень-серпень 1987 року - 62 календарних днів, січень 1988 року - 14 календарних днів, липень-серпень 1988 року - 62 календарних днів, січень 1989 року - 14 календарних днів, липень-серпень 1989 року - 62 календарних днів, січень 1990 року - 14 календарних днів) ОСОБА_1 проживала з батьками в селі Сингаї Коростенського району Житомирської області;

- довідку Грозинського ліцею Коростенської міської ради від 18.07.2024 №39, в якому зазначено, що в період з 29.01.1990 по 09.03.1990 ОСОБА_1 дійсно проходила педагогічну практику в Грозинській середній школі;

- заяви ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 датовані 18.07.2024, в яких вказані громадяни підтверджують, що в період з 29.01.1990 по 09.03.1990 ОСОБА_1 проходила педагогічну практику в Грозинській середній школі.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивачки, суд зазначає наступне.

Правові норми абзацу дев`ятого підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 покладають на особу, яка звертається за призначенням пенсії, обов`язок надати пенсійному органу документи, які підтверджують періоди її проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення.

Однак, ні акт із показаннями свідків від 16.07.2024, а ні довідка Грозинського ліцею Коростенської міської ради від 18.07.2024 №39 та заяви громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 18.07.2024 не надавалась позивачем до пенсійного органу при зверненні із заявою про призначення пенсії. Відповідно вказані документи не розглядалась відповідачем при вирішенні питання наявності у позивача достатнього строку проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, а відтак і не враховувалась при прийнятті Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області оскаржуваного рішення від 02.07.2024 №49. Більш того, вказані документи були складені вже після прийняття відповідачем рішення від 02.07.2024 №49 та були надані виключно до суду.

У контексті вказаного суд звертає увагу, що при розгляді даної справи суд надає правову оцінку оскаржуваному рішенню Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 02.07.2024 №49 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії на предмет його законності, обґрунтованості та правомірності в цілому, з точки зору здійснення пенсійним органом належного розгляду та оцінки саме тих документів, які надавались позивачем для підтвердження наявності у неї права на призначенні пенсії відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відтак, оскільки акт із показаннями свідків від 16.07.2024, довідка Грозинського ліцею Коростенської міської ради від 18.07.2024 №39 та заяви громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 18.07.2024 не надавалась ОСОБА_1 до пенсійного органу при зверненні із заявою про призначення пенсії, вказані документи не можуть бути враховані судом при розгляді даної справи та наданні оцінки правомірності прийнятого рішення від 02.07.2024 №49.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що її посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) є достатнім доказом наявності у неї необхідного для призначення пенсії строку проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3-х років, оскільки таке посвідчення видається за умови наявності у особи вищезазначеного строку проживання в даній зоні, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 9 Закону №796-ХІІ (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до статті 65 Закону №796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На момент видачі позивачці посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії НОМЕР_1 від 02.02.1995 правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи були врегульовані Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 (далі - Порядок №501).

Пунктом 2 Порядку №501 було передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема:

- особи, які постійно проживали на території зони гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території цієї зони не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій (п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону №796-ХІІ);

- особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше трьох років (п.3 ч. 1 ст. 11 Закону №796-ХІІ).

В свою чергу, пунктом 5 Порядку № 501 (в редакції, чинній на момент первинної видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3 категорії 3 серії НОМЕР_1 від 02.02.1995) та відповідно встановлення їй статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи) було передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Зміст вказаних правових норм свідчить, що статус потерпілих від Чорнобильської катастрофи, який пов`язаний саме із зоною гарантованого добровільного відселення, надався наступним категоріям осіб:

1) особам, які постійно проживали на територіях зони гарантованого добровільного відселення на день аварії (тобто на 26.04.1986);

2) особам, які прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій;

3) особам, які постійно проживають у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року вони прожили у цій зоні не менше трьох років.

4) особам, які постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року вони відпрацювали у цій зоні не менше трьох років.

Зміст правової норми пункту 5 Порядку № 501 свідчить, що нею визначено декілька підстав для видачі особі посвідчення потерпілої категорії 3 серії Б, серед яких не тільки проживання/робота особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років, а ще й постійне проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення станом на день аварії, тобто станом на 26.04.1986.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що наявне у ОСОБА_1 посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії НОМЕР_1 від 02.02.1995, не є документом, який беззаперечно підтверджує факт її проживання проживання/роботи на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років, оскільки таке посвідчення могло бути видане їй у зв`язку із постійним проживанням на території зони гарантованого добровільного відселення станом на день аварії (на 26.04.1986).

Таким чином, наявне у ОСОБА_1 посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи підтверджує лише наявність у неї відповідного статусу, та згідно з статтею 65 Закону №796-ХІІ надає їй право користуватися пільгами, передбаченими цим Законом, однак не є беззаперечним доказом її проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років.

Водночас, як вже зазначалось вище, визначеною в абзаці 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII умовою, яка надає особі право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, є не тільки наявність статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи, а ще й підтвердження факту проживання (роботи) такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3-х років.

У постановах від 29 січня 2020 року у справі №572/245/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17 Верховним Судом сформовано висновок про те, що підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи).

Крім того, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17 Верховний Суд зазначив висновок, згідно якого виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості.

В контексті вищезазначеного суд зазначає, що оскільки наданими до заяви про призначення пенсії документами не підтверджується проживання ОСОБА_1 станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-х років, то пенсійним органом був зроблений обґрунтований висновок про відсутність у неї права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відтак, враховуючи вищезазначене правове регулювання та встановлені судом обставини справи суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 02.07.2024 №49 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яке обґрунтоване саме відсутністю у неї станом на 01.01.1993 необхідного строку проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення, є правомірним та не підлягає скасуванню.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене та встановлені обставини справи, які перевірені зібраними доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Керуючись статями 2, 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд. 7, м. Житомир, 10003; ) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (майдан Волі, 3, м.Тернопіль, 46001; ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович