Справа № 380/20859/25
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2026-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хоми О.П., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації Львівської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), в інтересах якого діє адвокат Олексюк Назар Миронович, звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації Львівської області (далі відповідач, УСЗН Львівської РДА), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невидачі позивачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни;

- зобов`язати відповідача видати позивачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 2015 по 2019 роки проходив службу на посадах начальницького складу податкової міліції ДФС. Позивачем при виконанні службових обов`язків 04.07.2016 було отримано травму, яка відповідно до висновку ВЛК була пов`язана із виконанням обов`язків військової служби, у зв`язку з чим 05.03.2020 Львівською обласною МСЕК №3 позивачу встановлена 3 група інвалідності, пов`язана із виконанням обов`язків військової служби. Вказує, що УСЗН Львівської РДА позивачу видавалось посвідчення інваліда війни 21.05.2021, 17.05.2022 та 07.07.2023. У зв`язку із закінченням дії останнього посвідчення позивач 24.09.2025 звернувся до відповідача, однак відповідач листом від 30.09.2025 відмовив у видачі посвідчення інваліда війни у зв`язку з тим, що служба в підрозділах ДФС України відповідно до пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» не входить до переліку відповідних суб`єктів. Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідачем позову не визнано з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, суть яких полягає у тому, що податкова міліція ДФС не входила до Міністерства внутрішніх справ (МВС); це був спеціалізований підрозділ ДФС, який займався боротьбою з податковими правопорушеннями. Вважає, що «Органи внутрішніх справ» та «Державна фіскальна служба» - це різні державні органи, окремі центральні органи виконавчої влади, а тому прирівнювати служби в податковій міліції Державної фіскальної служби до служби в органах внутрішніх справ України не є правильним. Звертає увагу, що в наданих позивачем медичних довідках та інших документах не зазначено чи брав позивач участь в бойових діях, АТО, ООС чи інших заходах із забезпечення національної безпеки та оборони. Просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 20.10.2205 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без виклику сторін.

Відповідачем 30.10.2025 (вх. №86868) подано відзив на позовну заяву.

Позивачем 04.11.2025 (вх. №88085) та відповідачем 14.11.2025 (вх. №91201) подано клопотання з процесуальних питань.

Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до трудової книжки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 2015 по 2019 роки проходив службу на посадах начальницького складу податкової міліції ДФС.

Відповідно до п. 12 свідоцтва про хворобу №328 від 16.12.2019 ОСОБА_1 встановлено діагноз: Травма, ТАК, пов`язана з виконання обов`язків військової служби, Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби.

Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №330547 від 05.05.2020 ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності, пов`язану з виконанням військових обов`язків.

Третя група інвалідності ОСОБА_1 була продовжена 28.04.2021 відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №360609 та 12.06.2023 з датою чергового переогляду 12.06.2025 відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ №740810.

ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням дії останнього посвідчення 24.09.2025 звернувся до УСЗН Львівської РДА із заявою про продовження статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Відповідач листом від 30.09.2025 №01-5/839 відмовив у продовженні статусу інваліда внаслідок війни у зв`язку з тим, що служба в підрозділах ДФС України не входить до суб`єктного складу, передбаченого пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту».

Вважаючи відмову відповідача у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовження терміну дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 3551-XII, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XIІ встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами;

З аналізу наведеної норми випливає, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема особи з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Тобто, для встановлення наявності у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII необхідно з`ясувати наявність двох умов: 1) належність позивача до числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, 2) встановлення інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, резервісти та військовозобов`язані поділяються на рядовий склад, сержантський і старшинський склад та офіцерський склад.

Згідно з частиною 2 статті 5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до старшого сержантського і старшинського складу відносяться старший сержант, головний сержант та штаб-сержант, головний старшина, головний корабельний старшина, штаб-старшина.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач з 2015 по 2019 роки проходив службу на посадах начальницького складу податкової міліції ДФС, що підтверджується трудовою книжкою № НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 12 свідоцтва про хворобу №328 від 16.12.2019 ОСОБА_1 встановлено діагноз: Травма, ТАК, пов`язана з виконання обов`язків військової служби, Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби.

Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №330547 від 05.05.2020 ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності, пов`язану з виконанням військових обов`язків.

Третя група інвалідності ОСОБА_1 була продовжена 28.04.2021 відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №360609 та 12.06.2023 з датою чергового переогляду 12.06.2025 відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ №740810.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо державної податкової служби та у зв`язку з проведенням адміністративної реформи в Україні» від 05.07.2012 №5083-VI, який набрав чинності з 12.08.2012, серед іншого, доповнено Податковий кодекс України розділом XVIII-2 (Податкова міліція).

Так, пунктом 348.1 статті 348 Податкового кодексу України (далі - ПК України) визначено, що податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних контролюючих органів, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.

Відповідно до пункту 348.2 статті 348 ПК України завданнями податкової міліції є: запобігання кримінальним та іншим правопорушенням у сфері оподаткування та бюджетній сфері, їх розкриття, розслідування та провадження у справах про адміністративні правопорушення; розшук осіб, які переховуються від слідства та суду за кримінальні та інші правопорушення у сфері оподаткування та бюджетній сфері; забезпечення безпеки діяльності працівників контролюючих органів, захисту їх від протиправних посягань, пов`язаних з виконанням службових обов`язків .

Згідно з пунктом 353.1 статті 353 ПК України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 356.1 статті 356 ПК України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про Національну поліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04.12.1990 №509-XII (далі - Закон №509-XII), податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних органів державної податкової служби, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції. Завданнями податкової міліції є: запобігання злочинам та іншим правопорушенням у сфері оподаткування, їх розкриття, розслідування та провадження у справах про адміністративні правопорушення; розшук платників, які ухиляються від сплати податків, інших платежів; запобігання корупції в органах державної податкової служби та виявлення її фактів; забезпечення безпеки діяльності працівників органів державної податкової служби, захисту їх від протиправних посягань, пов`язаних з виконанням службових обов`язків .

Статтею 21 Закону №509-XII визначено, що податкова міліція відповідно до покладених на неї завдань: приймає і реєструє заяви, повідомлення та іншу інформацію про злочини і правопорушення, віднесені до її компетенції, здійснює в установленому порядку їх перевірку і приймає щодо них передбачені законом рішення; здійснює відповідно до закону оперативно-розшукову діяльність, досудову підготовку матеріалів за протокольною формою, а також проводить дізнання та досудове (попереднє) слідство в межах своєї компетенції, вживає заходів до відшкодування заподіяних державі збитків; виявляє причини і умови, що сприяли вчиненню злочинів та інших правопорушень у сфері оподаткування, вживає заходів до їх усунення; забезпечує безпеку діяльності органів державної податкової служби та їх працівників, а також захист працівників від протиправних посягань, пов`язаних з виконанням ними службових обов`язків; запобігає корупції та іншим службовим порушенням серед працівників державної податкової служби; збирає, аналізує, узагальнює інформацію щодо порушень податкового законодавства, прогнозує тенденції розвитку негативних процесів кримінального характеру, пов`язаних з оподаткуванням.

Частина перша статті 24 Закону №509-XII передбачала, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького складу органів внутрішніх справ.

Згідно з статтею 26 Закону №509-XII держава гарантує правовий і соціальний захист осіб начальницького складу податкової міліції та членів їх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20 - 23 Закону України «Про міліцію».

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що і податкова міліція, і відповідні підрозділи поліції здійснювали оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції, а тому на працівників відповідного правоохоронного органу поширюється положення, передбачені Законом України «Про Національну поліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Водночас відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 07.10.2020 у справі № 826/16143/18, Суд погодився із висновком судів попередніх інстанцій щодо тотожності правового статусу служби в органах внутрішніх справ і служби в органах податкової міліції, вказавши, що, визначаючи наявність чи відсутність права на зарахування спірного стажу служби, необхідно враховувати не підпорядкування органів державної влади, а суть діяльності особи, функції, які нею виконувались, та визначення чинним на момент проходження служби законодавством статусу такої служби.

Чинним на час проходження позивачем служби в податковій міліції та виникнення спірних правовідносин законодавством статус осіб, які проходили службу в податковій міліції, прирівнювався до статусу осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ.

Разом з тим, Кабінетом Міністрів України 30.10.1998 прийнято Постанову №1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги», пунктом першим якої встановлено, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

Таким чином, на підставі аналізу чинного законодавства суд дійшов висновку, що служба в органах податкової міліції, яка відноситься до структурних підрозділів ДФС України, відноситься до суб`єктного складу, передбаченого пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», а на тому на колишніх працівників такої служби поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Виходячи з фактичних обставин, належними та допустимими доказами, якими є довідки до акта огляду МСЕК, підтверджується наявність у позивача: 1) Травми, ТАК, пов`язана з виконання обов`язків військової служби, Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби; 2) інвалідності 3 групи, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про наявність двох умов, передбачених пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII, необхідних для визнання позивача особою з інвалідністю внаслідок війни.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про протиправність відмови відповідача у видачі ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не подано належних доказів на підтвердження правомірності своїх дій, які є предметом оскарження.

Доводи відповідача про правомірність таких спростовано наведеним аналізом чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини. Тому такі доводи судом до уваги не беруться.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку поведінці відповідача, яка зумовила звернення позивача до суду з даним позовом, суд дійшов висновку, що відмова у видачі позивачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни свідчить про бездіяльність відповідача, яка не відповідає визначеним частиною другою статті 2 КАС України критеріям поведінки відповідача у спірних правовідносинах, тому таку бездіяльність слід визнати протиправною, задовольнивши першу позовну вимогу.

Друга позовна вимога є похідною від першої, тому також підлягає до задоволення шляхом зобов`язання відповідача видати позивачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Оцінюючи зібрані у справі докази в сукупності та мотиви суду щодо кожної з позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» і такий фактично не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судового збору.

Керуючись ст. ст. 6-10, 14, 72-77, 90, 139, 159, 241-246, 260, 262, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації Львівської області (вул. Винниченка, буд. 18, м. Львів, 79008, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації Львівської області (вул. Винниченка, буд. 18, м. Львів, 79008, ) щодо невидачі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації Львівської області (вул. Винниченка, буд. 18, м. Львів, 79008, ) видати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Хома О. П.