Справа № 380/2268/25
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2026-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/2268/25
У Х В А Л А

з питань забезпечення позову

12 березня 2026 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові заяву представника позивача про забезпечення позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та на стороні відповідача ГУ ДПС в Івано-Франківській області та ГУ ДПС у Чернівецькій області, про визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафу,-

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 13.11.2024 року №11208/Ж5/24-13-07-04/-ТД/ДПС у розмірі 1200000,00 грн;

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 13.11.2024 року №12392/Ж5/24-13-07-04/-ТД/ДПС у розмірі 1200000,00 грн;

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 27.11.2024 року №98-ДПС у розмірі 720000,00 грн.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду Москаля Р.М. від 07.02.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; призначено у справі підготовче засідання.

На підставі Розпорядження керівника апарату Львівського окружного адміністративного суду від №19/р від 26.02.2026 року «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ», відповідно до п.4 ст.24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Указу Президента України «Про призначення суддів» №167/2026 від 24.02.2026 року, наказу №52/К/ТР від 25.02.2026 року «Про відрахування із штату суду Ростислава Москаля» та Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого Рішенням Ради суддів України 11.11.2024 року №39 (із змінами), було проведено повторний автоматизований розподіл справи №380/2268/25.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2026 року для розгляду даної справи визначено суддю Ланкевича А.З.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду Ланкевича А.З. від 03.03.2026 року прийнято до провадження вказану адміністративну справу.

10.03.2026 року від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом:

- зупинення дії постанов Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 13.11.2024 року №11208/Ж5/24-13-07 04/-ТД/ДПС; від 13.11.2024 року №12392/Ж5/24-13-07 04/-ТД/ДПС; від 27.11.2024 року №98-ДПС до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №380/2268/25;

- зупинення стягнення на підставі виконавчих документів постанов Південно Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за порушення законодавства про працю та зайнятість населення: від 13.11.2024 року №11208/Ж5/24-13-07 04/-ТД/ДПС у розмірі 1200000,00 грн; від 13.11.2024 року №12392/ Ж5/24-13-07-04/-ТД/ДПС у розмірі 1200000,00 грн; від 27.11.2024 року №98-ДПС у розмірі 720000,00 грн, яке здійснюється в межах виконавчих проваджень №76826060, №77663062, №77663311 до набрання законної сили судовим рішенням в цій адміністративній справі №380/2268/25.

В обґрунтування заяви посилається на те, що державним виконавцем на підставі спірних постанов про накладення штрафу було відкрито зазначені вище виконавчі провадження. Здійснення примусового виконання, на думку заявника, може завдати очевидної шкоди правам та інтересам позивача, а тому, у випадку невжиття судом заходів забезпечення позову, примусове виконання оскаржуваних постанов про накладення штрафу може призвести до значної шкоди інтересам позивача та негативних наслідків. При цьому, як вказує заявник, вжиття заходів забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами. Запропоновані заходи забезпечення адміністративного позову відповідають предмету адміністративного позову та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовані лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

За правилами ч.1 ст.154 Кодексу адміністративного судочинства України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

При вирішенні даної заяви суд враховує наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб

Вимоги щодо змісту і форми заяви про забезпечення позову встановлено ст.152 Кодексу адміністративного судочинства України, у відповідності до ч.1 якої така заява, серед іншого, повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний гарантувати, у суворій відповідності до закону та за наявності безумовних фактичних підстав, (1) виконання майбутнього рішення суду або/та (2) ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 25.04.2019 року у справі №826/10936/18.

Вживаючи заходи забезпечення позову, суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

У постанові від 07.08.2025 року у справі №160/23979/24 Верховний Суд сформував наступні правові висновки, які в силу приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» повинні враховуватися судом під час вирішення цього спору:

«Систематизуючи судову практику та з метою формування єдиного підходу до застосування заходів забезпечення позову, колегія суддів вважає за необхідне визначити такий алгоритм, якого суди мають дотримуватися при розгляді відповідних заяв.

1. Суд насамперед зобов`язаний встановити, чи надав заявник належні й допустимі докази існування реальних, а не гіпотетичних, ризиків, визначених ч.2 ст.150 КАС України. Тягар доказування таких ризиків покладається виключно на заявника. Загальні посилання на можливі негативні наслідки без документального підтвердження (наприклад, фінансових документів, що свідчать про загрозу суттєвого погіршення майнового стану, чи доказів уже розпочатих дій з примусового виконання), не можуть вважатися достатнім обґрунтуванням для вжиття заходів забезпечення.

2. У разі встановлення наявності підстав для забезпечення позову суд обирає конкретний захід, який є найменш обтяжливим, але водночас достатнім для ефективного захисту прав. Як правило, у справах, де оскаржуваний акт передбачає примусове стягнення коштів, застосування зупинення стягнення на підставі виконавчого документа (п.5 ч.1 ст.151 КАС України) є доцільним, оскільки тимчасово захищає майновий інтерес заявника без втручання у чинність самого акта.

Зупинення дії індивідуального акта (п.1 ч.1 ст.151 КАС України) є заходом, що потребує окремого обґрунтування. Його застосування допустиме лише тоді, коли заявник доведе, а суд визнає, що менш обтяжливим заходи не забезпечують належного захисту прав. У такому випадку суд має навести мотиви, чому саме цей захід є необхідним.

3. Незалежно від обраного заходу, суд зобов`язаний перевірити, чи користь від його застосування для позивача явно переважає потенційну шкоду, яку може бути завдано відповідачу або публічним інтересам. Забезпечення позову не повинно призводити до суттєвого дисбалансу між приватним інтересом заявника і тими інтересами, на захист яких спрямовано оскаржуваний акт.».

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач зазначає, що оскаржувані постанови Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення є виконавчими документами, а тому невжиття заходів забезпечення позову у цій справі, у разі задоволення такого позову, може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або законних інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Даючи оцінку вказаним твердженням заявника, суд враховує, що дійсно оскаржувані постанови є самостійними виконавчими документами і можуть бути пред`явлені до виконання органам державної виконавчої служби в будь-який час в порядку, встановленому Законом України від 02.06.2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404).

Так, згідно з п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404, за заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Пунктом 6 ч.1 ст.3 Закону №1404 встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок №509).

У пункті 9 Порядку №509 передбачено, що штраф сплачується протягом одного місяця з дня прийняття постанови про його накладення, про що суб`єкт господарювання або роботодавець повідомляють уповноваженій посадовій особі, яка склала постанову про накладення штрафу.

Відповідно до абз.4 п.11 Порядку №509 не сплачені у добровільному порядку штрафи стягуються органами державної виконавчої служби (щодо штрафів, передбачених ч.2 ст.265 КЗпП України).

Отже, Порядок №509 встановлює місячний строк на добровільне виконання рішення органу Державної служби з питань праці та сплату штрафу, у разі несплати штрафу він підлягає стягненню органами державної виконавчої служби.

За приписами ч.4 ст.150 КАС України, подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

При розгляді спорів про оскарження постанов органів Держпраці про накладення штрафів, передбачених ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України може бути виправданим забезпечення позову за певних умов.

Так, у постанові Верховного Суду від 20.08.2019 року у справі №200/3887/19-а, не підтримано висновок судів про забезпечення позову, з тих мотивів, що державний виконавець, здійснюючи примусове виконання відповідного виконавчого документа, уповноважений накладати арешт на кошти та/або майно боржника лише у межах суми стягнення. Решта ж коштів та інших матеріальних активів залишається у вільному розпорядженні боржника, який за їх рахунок може безперешкодно провадити свою господарську діяльність, забезпечувати виконання своїх договірних та інших зобов`язань, виплачувати заробітну плату тощо.

Верховний Суд у вказаній справі застосував підхід, за якого при вирішенні подібних заяв необхідним є надання відомостей щодо поточних фінансових показників суб`єкта господарювання, обсягу оборотних коштів (активів), розміру грошових коштів, розміщених, в тому числі на банківських рахунках, інформацію про наявність або відсутність інших активів тощо. В контексті цього, суди повинні перевіряти, чи володів заявник фінансовими можливостями, з урахуванням сум штрафів, визначених у спірних постановах, достатніми для нормального функціонування Товариства і здійснення ним господарської діяльності.

Водночас суд зазначає, що Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 01.06.2022 року у справі №380/4273/21 уточнила такий підхід при розгляді питань забезпечення позову у справах про оскарження постанов органів Державної служби з питань праці, прийнятих на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України та вказала таке:

« 44. Слід зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

45. Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 КАС зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

46. Сам собою факт прийняття відповідачем рішень, які стосуються прав та інтересів позивача та обмежують його діяльність, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

…

Також мають досліджуватися достатньо обґрунтовані припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

49. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

50. Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, у чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

51. З системного аналізу наведених процесуальних норм слідує, що підстави забезпечення позову, передбачені частиною 2 статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, установити і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти.».

Суд вважає зазначений висновок застосовним до цієї справи, правовідносини у якій є подібними правовідносинам, що були предметом розгляду у справі №380/4273/21.

Дослідивши матеріали заяви та надані докази, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів заяви, ФОП ОСОБА_1 не надано суду жодних належних та допустимих доказів (зокрема, фінансової звітності, виписок з банківських рахунків, відомостей про активи), які б свідчили про його поточний фінансовий стан та обсяг оборотних коштів. За відсутності таких даних суд позбавлений можливості оцінити реальний вплив стягнення штрафів у загальному розмірі 3120000,00 грн на господарську діяльність позивача та встановити, чи призведе таке стягнення до повної зупинки його діяльності або банкрутства.

Суд зазначає, що саме по собі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом є законною процедурою примусового виконання рішення, що набрало чинності. Без наведення конкретних обставин та надання доказів, які б свідчили про неможливість відновлення прав позивача у разі задоволення позову (наприклад, неможливість повернення коштів з бюджету або незворотність майнових втрат), сам факт розпочатого виконання не є беззаперечною підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Матеріали справи також не містять доказів неможливості позивачем, з урахуванням розміру накладеного штрафу, продовжувати здійснювати господарську діяльність.

Крім того, щодо посилання позивача на ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів без вжиття запропонованих ним заходів забезпечення позову, суд звертає увагу, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше.

Також суд зауважує, що в заяві про забезпечення позову не наведено належних мотивів на підтвердження того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або що очевидними є ознаки протиправності спірного рішення суб`єкта владних повноважень.

Підсумовуючи, суд констатує, що заява представника позивача ґрунтується виключно на припущеннях про можливі негативні наслідки, які не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Водночас, згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.08.2019 року у справі №200/3887/19-а, висновок суду не повинен ґрунтуватися на припущеннях без перевірки відповідних доказів та повинен відповідати вимогам процесуального закону щодо законності та обґрунтованості судового рішення, викладеним в ст.242 КАС України.

Разом з тим, суд відхиляє посилання представника позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.10.2019 року у справі №640/7046/19, оскільки у цій справі позивач (Гаражний кооператив) надав належні і допустимі докази свого статусу неприбуткових організацій (фінансування яких здійснювалося на підставі внесків таких членів кооперативу та щомісячних внесків співвласників будинку) та наголошував на тому, що його доходи використовуються виключно для фінансування видатків на його утримання. Отже, незабезпечення заходу забезпечення позову в цій справі очевидно створювало небезпеку заподіяння майнової шкоди учасникам кооперативу.

В обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням положень ч.2 ст.150 та ч.2 ст.151 КАС, суд приходить висновку, що представником позивача не доведено необхідності вжиття заходів забезпечення позову, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

При цьому, суд роз`яснює, що заявник не позбавлений можливості ініціювати питання перед судом про доцільність забезпечення його позову на будь-якій стадії розгляду справи у разі встановлення відповідних підстав для цього.

У відповідності до Закону України «Про судовий збір», підстави для повернення судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст.150-154, 243, 248, 250, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.