Справа № 380/24267/25
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2026-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2026 року справа № 380/24267/25
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо застосування з 01.01.2025 року понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 №1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» при нарахуванні та виплаті пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2025 року без застосування понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 №1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», без обмеження пенсії максимальним розміром з урахуванням раніше проведених виплат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є ветераном органів внутрішніх справ, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ).

Позивач вказав, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 380/2618/22 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо нездійснення перерахунку та невиплати йому з 01 грудня 2019 року пенсії на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» від 05 липня 2021 року № 2279. Суд зобов`язав відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача з 01 грудня 2019 року на підставі зазначеної довідки про розмір грошового забезпечення (з урахуванням основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення) та провести відповідні виплати. На виконання цього судового рішення відповідачем було здійснено перерахунок пенсії позивача з 01 грудня 2019 року відповідно до довідки від 05.07.2021 р. № 2279.

Окремо позивач акцентував увагу суду на тому, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року у справі № 380/18825/23 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо припинення виплати йому щомісячної доплати до пенсії згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2021 року № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб». Суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу з 01 липня 2021 року щомісячну доплату до пенсії у розмірі 2000,00 грн. На виконання цього рішення суду позивачу було нараховано та виплачується вказана щомісячна доплата.

Також позивач зазначив, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року у справі № 380/1430/24 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо обмеження з 01 грудня 2023 року його пенсії максимальним розміром. Суд зобов`язав відповідача провести з 01 грудня 2023 року перерахунок та виплату пенсії позивачу без обмеження її максимальним розміром та з урахуванням раніше проведених виплат. На виконання вказаного рішення суду позивачу було проведено перерахунок та виплату пенсії без обмеження максимальним розміром.

Позивач наголосив, що водночас, починаючи з 01 січня 2025 року, при нарахуванні та виплаті йому пенсії відповідач почав застосовувати понижуючі коефіцієнти, встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 03 січня 2025 року № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану». 13 жовтня 2025 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою, в якій просив здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01 січня 2025 року без застосування понижуючих коефіцієнтів та без обмеження пенсії максимальним розміром.

Листом від 29 жовтня 2025 року № 24748-26516/C-53/8-1300/25 відповідач повідомив позивача, що виплата пенсії у січні 2025 року проведена у розмірі 26 258,04 грн у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 03 січня 2025 року № 1, із застосуванням коефіцієнтів до суми перевищення 10 розмірів прожиткового мінімуму. Вважаючи дії відповідача щодо застосування понижуючого коефіцієнта протиправними та такими, що порушують його право на соціальний захист, позивач звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 11 вересня 2025 року у справі № 120/1081/25, щодо незаконності застосування понижуючого коефіцієнту при нарахуванні та виплаті пенсій.

Ухвалою від 17 грудня 2025 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У поданому до суду відзиві відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив, що відповідно до статті 46 Закону України від 19 листопада 2024 року № 4059-IX "Про Державний бюджет України на 2025 рік" (далі Закон № 4059) у 2025 році в період дії воєнного стану пенсії, призначені, зокрема, відповідно до Закону № 2262-ХІІ, розмір яких перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення коефіцієнтів у розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України. На виконання цієї норми закону Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 03 січня 2025 року № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» (далі Постанова № 1), якою визначено відповідні понижуючі коефіцієнти.

Відповідач наголосив, що рішення про запровадження обмежувальних коефіцієнтів ухвалено законодавцем у Законі № 4059, оскільки саме коштами державного бюджету фінансуються видатки на спеціальні пенсії. Застосування таких коефіцієнтів спричинене фінансовими обмеженнями внаслідок воєнного стану в країні. Беручи до уваги те, що діяльність Головного управління здійснюється за спеціально-дозвільним типом правового регулювання (відповідно до статті 19 Конституції України), відповідач зобов`язаний виконувати чинні нормативні акти, зокрема Закон про Державний бюджет та постанови Уряду.

Також відповідач зазначив, що оскільки розмір пенсії позивача, розрахований на виконання судових рішень, перевищує 10 прожиткових мінімумів, до суми перевищення правомірно застосовано коефіцієнти, внаслідок чого загальна сума до виплати з 01 січня 2025 року склала 24 828,33 грн. Окремо відповідач звернув увагу суду на положення Бюджетного кодексу України, згідно з якими в умовах воєнного стану Кабінет Міністрів України може приймати рішення щодо порядку застосування і розмірів державних соціальних стандартів та гарантій, виходячи з наявних фінансових ресурсів. Відповідач вважає, що право на соціальний захист, гарантоване статтею 46 Конституції України, не є абсолютним і може бути обмежено в умовах воєнного стану.

Суд на підставі заяв по суті справи, якими згідно з частиною третьою статті 263 КАС України є позов та відзив, а також поданих сторонами доказів

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ветераном органів внутрішніх справ, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Розмір та складові пенсійного забезпечення позивача неодноразово були предметом судового розгляду.

Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 380/2618/22 зобов`язано відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача з 01 грудня 2019 року на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року у справі № 380/18825/23 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити позивачу з 01 липня 2021 року щомісячну доплату до пенсії у розмірі 2000,00 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 713.

Також, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року у справі № 380/1430/24 зобов`язано відповідача провести з 01 грудня 2023 року перерахунок та виплату пенсії позивачу без обмеження її максимальним розміром та з урахуванням раніше проведених виплат.

Водночас, починаючи з 01 січня 2025 року, при нарахуванні та виплаті пенсії позивачу відповідач почав застосовувати понижуючі коефіцієнти, встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 03 січня 2025 року № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану».

Не погоджуючись зі зменшенням розміру пенсійних виплат, 13 жовтня 2025 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою, в якій просив здійснити виплату пенсії без застосування вказаних коефіцієнтів та без обмеження максимальним розміром.

Листом від 29 жовтня 2025 року № 24748-26516/C-53/8-1300/25 відповідач повідомив позивача про те, що у січні 2025 року виплату пенсії проведено у розмірі 26 258,04 грн у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1, із застосуванням коефіцієнтів до суми пенсії, що перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму.

Вважаючи такі дії суб`єкта владних повноважень протиправними та такими, що порушують право на належний соціальний захист і нівелюють гарантії, встановлені попередніми судовими рішеннями, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, та перевіряючи оскаржувані дії суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям, визначеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Абзацом п`ятим статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Спеціальним законом, який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (далі Закон № 2262-ХІІ).

Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Згідно з частинами першою та третьою статті 11 Закону № 2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, ґрунтується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд звертає увагу на те, що пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України імперативно визначає, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення. Водночас, пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України передбачає, що виключно законами України встановлюються, зокрема, Державний бюджет України і бюджетна система України.

Суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України у своїй практиці сформулював чітку юридичну позицію щодо неможливості зміни соціальних гарантій законом про Державний бюджет України. Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 зазначено, що Верховна Рада України не повноважена при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

Конституційний Суд України наголосив, що закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і юридичними особами. Тобто, закон про Державний бюджет України не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

Аналогічна правова позиція підтверджена у Рішенні Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, де Суд дійшов висновку, що Бюджетним кодексом України не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.

Аналізуючи наведені норми чинного законодавства в їх системному взаємозв`язку, суд констатує, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, а також деяких інших осіб, які мають право на пенсію згідно із Законом, визначаються виключно положеннями спеціального закону Закону № 2262-ХІІ. Будь-які зміни умов пенсійного забезпечення, в тому числі щодо обмеження розміру пенсії, мають здійснюватися шляхом внесення змін саме до цього спеціального закону.

Разом з тим, статтею 46 Закону України від 19 листопада 2024 року № 4059-ІХ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (далі Закон № 4059-ІХ) установлено, що у 2025 році у період дії воєнного стану пенсії, призначені (перераховані) відповідно до, зокрема, Закону № 2262-XII, розмір яких (пенсійної виплати) перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення коефіцієнтів у розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України. На виконання цієї норми Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 03 січня 2025 року № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» (далі Постанова № 1), пунктом 1 якої встановлено шкалу понижуючих коефіцієнтів (від 0,5 до 0,1) до частин пенсії, що перевищують 10, 11, 13, 17 та 21 розмір прожиткового мінімуму відповідно.

Суд відхиляє доводи відповідача про правомірність застосування вказаних коефіцієнтів та відхиляє їх з огляду на наступне.

Положеннями статті 46 Закону № 4059-ІХ та Постанови № 1 запроваджено тимчасове (на 2025 рік) застосування до призначених (перерахованих) пенсій певної категорії осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, коефіцієнтів зменшення пенсії.

Тобто вказаними положеннями законодавства фактично встановлено інше (додаткове) регулювання відносин, відмінне від того, що встановлено Законом № 2262-ХІІ. Це не узгоджується із приписами статті 11 Закону № 2262-XII, який є спеціальним у законодавчому регулюванні відносин у сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб.

Крім того, застосування до призначених (перерахованих) пенсій певної категорії осіб коефіцієнтів зменшення пенсії згідно із статтею 46 Закону № 4059-1Х та пункту 1 Постанови № 1 призводить до обмеження конституційного права такої категорії осіб на належний соціальний захист, що передбачений спеціальним законом, а також порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту таких осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України.

Поширення дії Закону № 4059-1Х та Постанови № 1 на пенсії, що призначені відповідно до Закону України № 2262-XII, є порушенням норм Конституції України, зокрема статей 8, 19, 22 та 92.

При вирішенні даної справи суд враховує практику Верховного Суду, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає врахуванню судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2025 року у справі № 120/1081/25 суд вказав:

"Застосування при обчисленні (перерахунку) розміру пенсій громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі та інших осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-XII, положень статті 46 Закону № 4059-ІХ та постанови № 1, якими передбачено виплату таких пенсій, із застосуванням коефіцієнтів до суми пенсії, яка перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність (що фактично призводить до обмеження розміру таких пенсій), є протиправним та таким, що обмежує гарантоване право на належний соціальний захист, передбачене статтею 46 Конституції України. Застосовуючи такий підхід до спірних правовідносин, дії відповідача щодо виплати пенсії з 01 січня 2025 року із застосуванням коефіцієнтів зменшення пенсії, передбачених статтею 46 Закону № 4059-1X та пунктом 1 Постанови № 1, не відповідають приписам статей 19, 92 Конституції України та статті 2 КАС України, у зв`язку із чим є протиправними".

Суд також вважає за необхідне наголосити, що стаття 64 Конституції України передбачає можливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина в умовах воєнного або надзвичайного стану, однак таке обмеження має бути встановлене Конституцією України. Водночас, соціальні права, гарантовані статтею 46 Конституції України, хоч і не належать до переліку прав, які не можуть бути обмежені (ч. 2 ст. 64), проте будь-яке обмеження повинно відповідати критеріям пропорційності та легітимної мети, і не може спотворювати саму сутність права. Запровадження "понижуючих коефіцієнтів" до вже призначених пенсій, розмір яких визначено на підставі Закону № 2262-ХІІ та судових рішень, фактично нівелює гарантії держави щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців та осіб, які мають спеціальний статус.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що право позивача на отримання пенсії без обмеження максимальним розміром вже було захищено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року у справі № 380/1430/24. Однак, застосування відповідачем понижуючих коефіцієнтів до суми пенсії, що перевищує 10 прожиткових мінімумів, є, по суті, обмеження максимального розміру пенсії, вчиненою на підставі нових нормативних актів (Закону № 4059-IX та Постанови № 1).

З огляду на те, що відповідач знову вчиняє дії, спрямовані на фактичне зменшення та обмеження розміру пенсії позивача (шляхом застосування коефіцієнтів до сум перевищення), суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату пенсії без застосування вказаних коефіцієнтів та без обмеження максимальним розміром, з урахуванням раніше проведених виплат, для повного та ефективного захисту порушених прав позивача.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено правомірності своїх дій щодо застосування понижуючих коефіцієнтів при виплаті пенсії позивачу, оскільки такі дії суперечать Конституції України та спеціальному законодавству, що регулює пенсійне забезпечення відповідної категорії осіб.

Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (як ліквідатор аварії на ЧАЕС), а доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо застосування з 01 січня 2025 року понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 03 січня 2025 року № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», при нарахуванні та виплаті пенсії ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (адреса: вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016; ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) пенсії з 01 січня 2025 року без застосування понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 03 січня 2025 року № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», без обмеження пенсії максимальним розміром, з урахуванням раніше проведених виплат.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі статтею 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його складення в порядку письмового провадження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення набирає законної сили, згідно зі статтею 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 06 березня 2026 року.

Суддя Коморний О.І.