Справа № 240/26165/25
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2026-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

(про відмову у забезпеченні позову)

09 березня 2026 року м. Житомир справа № 240/26165/25

категорія 113070200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Єфіменко О.В., розглянувши заяву про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Державного нагляду (контролю) у Житомирській області про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Державного нагляду (контролю) у Житомирській області, в якому просить: визнати протиправною та скасувати постанову виконуючого обов`язки заступника начальника управління - начальника відділу державного контролю на наземному транспорті Управління державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті за № 015442 від 04.11.2025 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000 грн.

Ухвалою судді від 19.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

02.03.2025 до суду надійшла заява про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову у справі №240/26165/25 шляхом зупинення стягнення на підставі постанови Управління державного (нагляду) контролю в Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 04.11.2025 № 015442 про застосування до ОСОБА_1 , адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000 грн, у виконавчому провадженні № 80062857 яке відкрите 23.01.2026 Богунським відділом державної виконавчої служби у м.Житомирі Хмельницького міжрегіонального управління юстиції України.

Розгляд заяви судом відкладався у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності у період з 02.02.2026 по 04.03.2026.

Аргументуючи підстави, які слугували для подання заяви представник товариства вказав на необхідність вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у зв`язку із вчиненням державним виконавцем дій спрямованих на примусове виконання оскаржуваної постанови.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, слід врахувати наступне.

Частиною першою статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.150 КАС України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Частиною 2 статті 151 КАС України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен врахувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, з викладених норм слідує, що забезпечення адміністративного позову можливе виключно за наявності обставин визначених ч.2 ст.150 КАС України, які підлягають доведенню позивачем та встановленню судом у разі вжиття таких заходів.

Зокрема, варто зазначити, що розглядати заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому що існує реальна загроза істотного ускладнення виконання чи невиконання рішення суду або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю. Застосований судом захід забезпечення позову має відповідати вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Водночас заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з правовими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Так, в даній справі підприємство оскаржує постанову №015442 від 04.11.2025 Державної служби України з безпеки на транспорті відділ державного нагляду (контролю) у Житомирській області про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17 000 грн. Із клопотанням про забезпечення позову, позивач звернувся до суду у зв`язку із зверненням відповідачем оскаржуваної постанови до виконання. Пояснив, що в позовній заяві перелічено обставини, які вказують на очевидну протиправність як самого оскаржуваного рішення, так і на очевидне порушення його прав та інтересів, а у випадку невжиття заходів забезпечення позову ускладненим буде ефективний захист прав позивача, так як повернення стягнутих коштів вимагатиме окремого позовного процесу.

До поданого клопотання позивач долучив постанови про відкриття виконавчого провадження та про арешт коштів боржника.

У свою чергу, п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1404-VIII) передбачено, що за заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

При цьому, слід зауважити, що відкриття виконавчого провадження є лише початковим етапом у здійсненні виконавчого провадження.

Тобто, черговість здійснення певних процедур в межах відкритого виконавчого провадження є обов`язком виконавця, а не діями спрямованими на неминуче погіршення становище боржника та не може трактуватись як істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у майбутньому або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Як свідчать долучені до заяви про забезпечення позову документи, державним виконавцем у межах виконавчого провадження винесено постанову про арешт коштів боржника.

У той час, аналіз положень Закон № 1404-VIII дає підстави для висновку, що сам факт накладання арешту на рахунки чи майно боржника є лише першою (однією із) ланкою примусового виконання виконавчого документу.

Арешт майна (коштів) боржника є забезпечувальним заходом належного виконання на майбутнє виконавчого провадження та не призводить одразу до погіршення становища боржника, який не можливо буде відновити за наслідками розгляду справи судом по суті спору, а отже не є критичним та незворотнім процесом, який в розумінні статей 150, 151 КАС України може слугувати підставою для встановлення тимчасових обмежень судом.

Суд враховує, що у силу положень частин першої, другої статті 48 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Відповідно до ч.2 ст. 56 Закону № 1404-VIII, арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Тобто, арешт накладається не на все майно та не на всі кошти, а лише у межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця з метою забезпечення виконання виконавчого документа.

Проте, судом не встановлено, що на даний час, виконавцем вжиті заходи забезпечення виконавчого провадження, в той же час позивачем не надані будь-які докази про здійснення безпосередньо стягнення боргу або вжиття відповідних заходів.

З урахуванням наведених положень Закону № 1404-VIII, суд зауважує, що заявником разом із заявою про забезпечення позову не надано доказів звернення стягнення на майно боржника, вчинення дій щодо списання коштів з рахунків позивача, проведення оцінки майна боржника, затвердження звітів про таку оцінку, призначення торгів (аукціону) з реалізації майна боржника тощо.

Таким чином, заявником не доведено наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам чи інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі.

Незгода позивача зі спірною постановою не є визначеною законом підставою для вжиття судом заходів забезпечення позову.

Суд, дослідивши підстави, на яких ґрунтується заява про забезпечення позову, дійшов висновку про недоведеність позивачем існування, визначених у статті 150 КАС України обставин, за наявності яких суд може вжити заходи забезпечення позову.

Для вжиття заходів забезпечення позову необхідні поважні підстави та обґрунтування таких підстав належними доказами (в даному випадку такі відсутні).

Вказані доводи позивача не приймаються судом до уваги, оскільки пред`явлення до відповідного відділу державної виконавчої служби виконавчого документу (оскаржуваної постанови) та лише вирішення питання про відкриття виконавчого провадження (винесення державним виконавцем відповідної постанови), не свідчать про те, в чому саме полягає існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або про те, що захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Таким чином, перевіривши зазначені у поданій заяві доводи на предмет їх відповідності вище викладеним нормам та з`ясованим судом обставинам, а також оцінивши додані до неї докази, суд дійшов висновку про необґрунтованість поданої заяви та, як наслідок, про відсутність підстав для її задоволення.

А тому, у контексті наведеного слід відмітити, що забезпечення позову шляхом вказаним позивачем у поданій заяві, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" та постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи співвідношення інтересу заявника, про захист якого він просить, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для інших заінтересованих осіб, суд дійшов висновку, що обрані заявником заходи забезпечення позову не є співмірними із вимогами, які він висуває до відповідача.

Крім того, доводи позивача не доведені належними та допустимими доказами у спірних правовідносинах.

Суд звертає увагу на те, що застосування такого заходу забезпечення позову, який просить позивач, є неможливим, оскільки суперечить положенню ч.6 ст.151 КАС України, а тому в задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст. 150-154,256 КАС України, суд,

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя О.В. Єфіменко