Справа № 640/2023/20
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2026-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 березня 2026 року

м. Київ

справа № 640/2023/20

адміністративне провадження № К/990/7062/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року у справі №640/2023/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2045ц, згідно якого ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державногобюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (з місцем постійної дислокації у місті Мелітополі) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 24 грудня 2019 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (з місцем постійної дислокації у місті Мелітополі) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України або рівнозначній посаді в органах прокуратури України;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 грудня 2019 року до моменту фактичного поновлення на посаді із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 1776,62 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії №2 від 19 грудня 2019 року №35 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2145ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2 085 105,75 грн (два мільйони вісімдесят п`ять тисяч сто п`ять гривень 75 копійок) без урахування податків та зборів.

Ухвалами Верховного Суду від 05 січня 2026 року та 03 лютого 2026 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року у справі №640/2023/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії про визнання протиправними та скасування рішень - повернуто скаржнику.

16 лютого 2026 року Офіс Генерального прокурора втретє через підсистему "Електронний суд" звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року у справі №640/2023/20. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Перевіряючи втретє подану касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора, Суд виходить з того, що ухвалами Верховного Суду від 05 січня 2026 року та від 03 лютого 2026 року касаційну скаргу цього ж скаржника у цій самій справі було повернуто з огляду на відсутність у ній передбачених Кодексом підстав касаційного оскарження, а також з наданням скаржнику роз`яснень щодо характеру та змісту недоліків, які унеможливлюють відкриття касаційного провадження.

Подання втретє касаційної скарги саме по собі не свідчить про усунення таких недоліків і підлягає перевірці з точки зору того, чи навів скаржник нові, належним чином сформульовані та обґрунтовані підстави касаційного оскарження, або ж фактично відтворив доводи попередньої касаційної скарги.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник повторно зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір щодо атестації прокурора (етап співбесіди) та меж судового контролю за рішенням кадрової комісії, неправильно витлумачили й застосували у взаємозв`язку норми спеціального регулювання (Закон №113-ІХ, Закон "Про прокуратуру", Порядки №221 і №233) та загальні вимоги КАС України щодо обґрунтованості актів суб`єкта владних повноважень. Скаржник стверджує, що суди фактично ототожнили дискрецію комісії з обов`язком "детально доводити" невідповідність прокурора критеріям, тоді як, на його думку, для рішення про неуспішне проходження атестації достатньо викладення обставин, які сформували обґрунтовані сумніви комісії, а їх спростування покладається на прокурора; при цьому судовий контроль має зводитись до перевірки дотримання процедури та мінімальних вимог мотивованості.

Доводи скаржника про те, що для рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації достатньо самого лише викладення обставин, які сформували у комісії обґрунтовані сумніви, а судовий контроль має обмежуватися перевіркою дотримання процедури та мінімальних вимог мотивованості, не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження у розумінні статті 328 КАС України. Такі твердження виражають власне тлумачення скаржником норм матеріального права та незгоду з висновками судів попередніх інстанцій щодо достатності мотивування спірного рішення, однак не містять належного викладення того, яку саме норму права суд апеляційної інстанції застосував без урахування висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Крім того, на підтвердження наявності підстави за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник заявляє про неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм у подібних правовідносинах та наводить постанови Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі №640/39174/21, від 28 листопада 2024 року у справі №400/3003/21, а також від 31 травня 2023 року у справі №160/5323/21.

Проте, пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Суд уже звертав увагу скаржника на те, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі №640/39174/21 та від 28 листопада 2024 року у справі №400/3003/21 також не свідчать про належне обґрунтування підстав касаційного оскарження. Наведення окремих фрагментів мотивувальної частини цих постанов щодо загальних підходів до оцінки професійної етики, доброчесності прокурора та меж дискреції кадрової комісії не замінює виконання обов`язку скаржника чітко визначити конкретну норму права, висновок щодо застосування якої був сформульований Верховним Судом, а також обґрунтувати, у чому саме полягає неврахування такого висновку судами попередніх інстанцій у цій справі. Саме по собі посилання на те, що спори стосуються атестації прокурорів, ще не доводить подібності правовідносин, оскільки у справах цієї категорії юридичне значення мають конкретні фактичні підстави прийняття рішення кадровою комісією, зміст матеріалів атестації, характер установлених комісією обставин, зміст і ступінь мотивування спірного рішення, а також оцінка судами саме тих обставин, які стали підставою для висновку про відповідність або невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Жодного належного співставлення цих елементів касаційна скарга не містить.

Не є належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження і посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі №160/5323/21. Скаржник не навів у касаційній скарзі конкретного висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права, який, на його переконання, був проігнорований судами попередніх інстанцій, а також не здійснив змістовного співставлення фактичних обставин зазначеної справи з обставинами цієї справи в частині оцінки професійної компетентності прокурора. Натомість скаржник фактично обмежився загальним твердженням про дискреційні повноваження кадрової комісії та власною оцінкою правомірності спірного рішення, що не відповідає вимогам пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Крім того, суд зауважує, що зі змісту касаційної скарги не вбачається, що скаржником дотримано обов`язкових умов касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки посилання скаржника на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо критеріїв подібності правовідносин не усувають недоліків касаційної скарги, на які вже було вказано судом касаційної інстанції в попередній ухвалі про її повернення. Фактично скаржник обмежився відтворенням загальних теоретичних положень щодо визначення подібності правовідносин та цитуванням окремих постанов Великої Палати Верховного Суду, не здійснивши їх застосування до конкретних обставин цієї справи.

Формальне наведення критеріїв подібності правовідносин саме по собі не є доведенням наявності такої подібності у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України. Скаржник не провів змістовного аналізу спірних правовідносин у порівнюваних справах, не здійснив співставлення встановлених судами фактичних обставин, не оцінив застосовувані редакції нормативно-правових актів, а також не визначив конкретного правового висновку Верховного Суду щодо застосування відповідної норми права, який, на його переконання, мав бути врахований судами у цій справі. Таким чином, замість доведення подібності, здійснено цитування загальних підходів до її визначення.

Обґрунтування подібності правовідносин зведено скаржником до твердження про однаковий суб`єктний склад учасників спору (прокурор та орган прокуратури), проте вирішальним є аналіз змісту спірних правовідносин, а не лише формальної тотожності сторін. Наявність однакового суб`єктного складу не свідчить автоматично про подібність предмета спору, підстав позову, встановлених судами фактичних обставин, характеру та обсягу мотивування оскаржуваного рішення, а також умов застосування відповідних норм права. У справах щодо атестації прокурорів правове значення мають конкретні обставини прийняття рішення кадровою комісією, зміст її мотивування, фактичні підстави для висновку про наявність "обґрунтованого сумніву", матеріали атестації та відповіді особи під час співбесіди. Жодного співставлення цих елементів у касаційній скарзі не наведено.

Крім того, скаржник не визначив, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права підлягав урахуванню судами у цій справі, яку саме норму права суди застосували без урахування такого висновку, та у чому полягає відступ від відповідної правової позиції. Перелік норм Закону №113-ІХ, положень Кодексу та підзаконних актів без формулювання конкретного правового висновку Верховного Суду щодо їх застосування не відповідає вимогам пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так само не усуває наведених недоліків і посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі №640/21123/22 щодо застосування статей 122, 123 КАС України. Наведене посилання не свідчить про належне обґрунтування підстави касаційного оскарження, оскільки скаржник знову обмежився формальним твердженням про подібність правовідносин, зводячи її переважно до однакового субєктного складу сторін та загальної належності спорів до категорії спорів, повязаних з атестацією прокурорів. Водночас питання дотримання строку звернення до суду та оцінки поважності причин його пропуску є процесуальним питанням, яке вирішується з огляду на конкретні встановлені судами обставини кожної окремої справи, момент, коли особа фактично дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, характер її процесуальної поведінки, а також наведені нею причини несвоєчасного звернення до суду. Однак у касаційній скарзі відсутнє належне співставлення цих обставин у справі №640/21123/22 та у цій справі, не визначено, який саме висновок щодо застосування конкретної норми процесуального права був сформульований Верховним Судом у наведеній постанові та яким саме чином суди попередніх інстанцій застосували відповідні положення статей 122, 123 КАС України без урахування цього висновку. Фактично скаржник пропонує суду касаційної інстанції самостійно здійснити аналіз подібності правовідносин і сформулювати за нього підставу касаційного оскарження, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції та не відповідає вимогам пункту 4 частини другої статті 330 КАС України.

Більше того, із наведеного скаржником обґрунтування вбачається, що він фактично намагається не довести наявність передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України підстави касаційного оскарження, а повторно викласти власне незадоволення оцінкою судами обставин, пов`язаних зі строком звернення до суду. Такий підхід зводиться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій у конкретній справі, але не до наведення належного правового обґрунтування того, що суд апеляційної інстанції застосував конкретну норму права без урахування висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Наведення скаржником висновків Великої Палати Верховного Суду щодо критеріїв подібності правовідносин без їх змістовного застосування до встановлених у цій справі обставин не може вважатися належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, не спростовує висновків, викладених у попередній ухвалі про повернення касаційної скарги, та не свідчить про усунення раніше встановлених недоліків.

Більше того, усі наведені скаржником посилання на судову практику Верховного Суду мають здебільшого декларативний характер, оскільки не супроводжуються належним визначенням конкретної норми права, висновку щодо її застосування, співставленням фактичних обставин справ та обґрунтуванням того, у чому саме полягає неврахування судами попередніх інстанцій відповідної правової позиції. Таким чином, касаційна скарга містить не належне правове обґрунтування підстав касаційного оскарження, а переважно повторне викладення аргументів щодо неправильності висновків судів у цій конкретній справі, що не є тотожним викладенню підстав касаційного оскарження у розумінні статей 328, 330 КАС України.

Отже, Суд констатує, що втретє подана касаційна скарга не містить належного обґрунтування жодної з передбачених Кодексом підстав касаційного оскарження, а недоліки, на які було прямо вказано в ухвалах Верховного Суду від 05 січня 2026 року та від 03 лютого 2026 року, скаржником враховані не були.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року у справі №640/2023/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії про визнання протиправними та скасування рішень - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур