Справа № 537/402/26
Суддя: МАРТИШЕВА Т. О.
Дата ухвалення: 2026-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження: 2-а/537/16/2026
Справа № 537/402/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.03.2026 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області у складі: головуючого судді Мартишевої Т.О., за участю секретаря Антохіної Ю.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, вказуючи, що 15 січня 2026 року капралом поліції Кондратюк І.В. винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №6514556, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП із застосуванням адміністративної санкції у вигляді штрафу в розмірі 1190 грн. Зазначений штраф не сплачений позивачем. Із мотивувальної частини постанови вбачається, що позивачу інкримінується вчинення дій, які, за твердженням посадової особи поліції, полягали у проїзді перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофора та керуванні транспортним засобом DAF FT XF105, державний номер НОМЕР_1 , із забрудненим номерним знаком, що нібито не дає можливості чітко визначити його символи з відстані 20 метрів, чим порушено пункт 2.9.в Правил дорожнього руху України.

Позивач вважає, що постанова є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки при її винесенні допущено істотні порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до нівелювання гарантій права на захист та викривлення самої суті адміністративної відповідальності.

Згідно з правовою конструкцією адміністративного правопорушення, притягнення особи до відповідальності можливе виключно за умови доведеності всіх елементів складу правопорушення, а саме: події, об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони. Частина перша статті 121-3 КУпАП містить чітко визначену диспозицію, яка охоплює лише порушення правил користування номерними знаками, та відповідну санкцію. Водночас оскаржувана постанова містить опис іншого за правовою природою діяння - проїзду на заборонений сигнал світлофора, яке не перебуває у системному зв`язку з диспозицією ст. 121-3 КУпАП і регулюється іншою нормою - ст. 122 КУпАП.

Фактичні обставини, викладені в постанові, не кореспондують правовій кваліфікації, за якою позивача притягнуто до відповідальності, що свідчить про відсутність належного складу адміністративного правопорушення у межах інкримінованої норми та є істотним порушенням вимог статті 283 КУпАП. Фактично має місце огульне ототожнення різних правопорушень без з`ясування їх правової природи та без індивідуалізації відповідальності.

Системний аналіз норм КУпАП свідчить про те, що кожне адміністративне правопорушення має самостійний склад, власну диспозицію та санкцію, а отже підлягає окремій правовій оцінці. Поєднання кількох правопорушень у межах однієї постанови без чіткого розмежування складів і відповідних норм права призводить до нівелювання принципу юридичної визначеності та позбавляє особу можливості однозначно усвідомити обсяг та характер пред`явленого їй обвинувачення, що суперечить як положенням національного законодавства, так і стандартам справедливого розгляду, сформульованим у практиці Європейського суду з прав людини.

Окремо звертає увагу на істотні порушення процесуального порядку притягнення до адміністративної відповідальності. Відповідно до статті 258 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення не складається лише у виключних випадках, прямо визначених цією нормою. Системний аналіз цієї норми у взаємозв`язку зі статтями 222, 254 та 255 КУпАП свідчить, що перелік таких випадків є вичерпним та підлягає обмежувальному тлумаченню. Правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 121-3 КУпАП, до цього переліку не віднесене, а отже складання протоколу у такій категорії справ є обов`язковим. У відповідності до практики КАС ВС, зокрема у справах № 2а/526/21 та № 560/10132/21, відсутність протоколу за наявності обов`язку його складання є істотною процесуальною вадою, яка унеможливлює законне встановлення складу адміністративного правопорушення та порушує право особи на захист.

У цій справі протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП не складався, його копія ОСОБА_1 не вручалася, чим було позбавлено можливісті реалізувати процесуальні права, передбачені КУпАП, зокрема право надати пояснення до прийняття рішення у справі. При цьому з оскаржуваної постанови не вбачається, які саме конкретні фактичні дії позивач нібито вчиняв, що могли б свідчити про наявність об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення.

Окрім того, постанова не містить жодних посилань на належні, допустимі та достатні докази. Розділ 7 «До постанови додаються» залишено порожнім. Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами у справі є фактичні дані, встановлені, зокрема, за допомогою показань технічних засобів, фото-чи відеофіксації, пояснень свідків. Сам по собі виклад позиції посадової особи у постанові не має преюдиційного значення та не може розглядатися як доказ вини особи.

Під час безпосереднього розгляду справи про адміністративне правопорушення посадовою особою поліції не було надано жодних доказів на підтвердження інкримінованих ОСОБА_1 порушень ані щодо нібито проїзду на заборонений сигнал світлофора, ані щодо порушення пункту 2.9.в Правил дорожнього руху України в контексті встановлених цим пунктом заборон. Це відбувалося попри наполягання позивача на наданні відповідних доказів. За таких обставин посадова особа поліції фактично обмежила право Бабич О.В. на захист та не виконала обов`язку щодо всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин справи, покладеного на неї статтею 280 КУпАП, що є самостійною та достатньою підставою для скасування постанови.

Приймаючи до уваги викладене, позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА №6514556 від 15.01.2026 року, винесену капралом поліції Кондратюк Інною Валеріївною; закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09 лютого 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Запропоновано відповідачам подати до суду відзив на адміністративний позов та письмові докази.

Від представника відповідача - Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено про незгоду сторони відповідача із вимогами позивача, які відповідач вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності та нормам чинного законодавства.

15 січня 2026 року близько 12-05 год. у ході виконання службових обов`язків під час контролю за безпекою дорожнього руху у складі екіпажу патрульної поліції, поліцейським взводу №1 роти №4 батальйону №1 полку ЦПП в Одеській області ДПП капралом поліції Кондратюк І.В. за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Заболотного, поблизу будинку №20 (кут вул. Жоліо Кюрі), виявлено транспортний засіб марки DAF FT XF105, державний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом (цистерною), під керуванням ОСОБА_1 , який керуючи вищевказаним транспортним засобом, здійснив проїзд перехрестя вулиць А. Заболотного та вул. Жоліо Кюрі на заборонений «червоний» сигнал світлофора, чим порушив п.8.7.3.е ПДР, за що передбачена відповідальність ч. 2 ст. 122 КУпАП, а також керований позивачем ТЗ напівпричіп (цистерна) мав забруднений задній номерний знак, що не дозволяло чітко визначити символи номерного знаку, чим порушив п.2.9.в ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 121-3 КУпАП.

У відповідності до ст. 36 КУпАП поліцейським, що розглядав дані адміністративні справи, було накладено стягнення в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених (ч.1 ст. 122 КУпАП 510 грн, ч.1 ст. 121-3 КУпАП 1190 грн).

Факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП підтверджується відеозаписами з відеореєстратора службового транспортного засобу та портативного відеореєстратора поліцейського № 471810.

Зазначив, що як вбачається з відеозапису, факт забрудненості заднього номерного знаку позивачем на місці зупинки не заперечувався, поліцейським позивач усно пояснив, що брудні номера через погодні умови (час фіксації ПВР №471810 12:20:00).

Оскільки використання поліцейськими портативних відеореєстраторів обумовлено нормами чинного законодавства, такі докази є належними, отриманими у спосіб, визначений законом.

Зазначає, що надані відповідачем докази беззаперечно свідчать про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 122 КУпАП та ч.1 ст. 121-3 КУпАП, оскільки містять всю необхідну інформацію про обставини скоєного правопорушення, які підлягають доказуванню при вирішенні питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Подані стороною відповідача відеозаписи відповідають вимогам ст. 251 КУпАП, ст.ст. 72, 73, 74, 75, 76 КАС України, відображають обставини, які описані в оскаржуваній постанові, одержані без порушення порядку, встановленого законом, є достовірними та достатніми для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.

Відтак, постанова відносно позивача про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6514556 від 15.01.2026 повністю відповідає вимогам ст. 283 КУпАП та винесена на підставі доказів, які містяться в справі.

Згідно із практикою ВС формальні недоліки фіксації правопорушення не можуть бути підставою для скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень та звільнення правопорушника від відповідальності, передбаченої законом та спрямованої на захист важливого суспільного інтересу, яким є безпека дорожнього руху.

Щодо розгляду справи поліцейським, зазначив, що транспортний засіб під керуванням позивача було зупинено відповідно до вимог ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію», причина зупинки та суть скоєного правопорушення були повідомлені позивачу, після чого інспектор, відповідно до вимог ст. 279 КУпАП, розпочав розгляд справи. Позивача було ознайомлено з його правами згідно ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України шляхом надання копії постанови. Усне клопотання позивача про ознайомлення його з відеозаписом правопорушення було задоволено поліцейським та наявні докази по справі були продемонстровані позивачу безпосередньо під час розгляду справи. Жодні письмові заяви чи клопотання як під час підготовки, так і під час розгляду справи про адміністративне правопорушення в порядку п.5 ст. 278 КУпАП не надходили. Позивачу було роз`яснено право та строки на оскарження постанови, строк на оплату штрафу та наслідки невиконання вказаної постанови, передбачені ст.ст. 307, 308 КУпАП. Негайно після закінчення розгляду справ, відповідно до ст. 285 КУпАП, поліцейський оголосив постанову та надав її копію позивачу, під його особистий підпис. На підставі викладеного, вважає, що процедура розгляду справи про адміністративне правопорушення поліцейським відносно позивача дотримана у повному обсязі.

Зазначив, що під час винесення поліцейським постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, у тому числі, передбачені ч.2 ст. 122 та ч.1 ст. 121-3 КУпАП протокол не складається.

В обґрунтування своєї позиції позивачем не було надано належних допустимих, а в їх сукупності достатніх доказів, які б спростовували факт вчинення ним адміністративного правопорушення.

В свою чергу, відповідачем надані відеозаписи, фототаблиці та інші матеріали, які в сукупності відповідають вимогам ст. 251 КУпАП, ст.ст. 72, 73, 74, 75, 76 КАС України, відображають обставини, які описані в оскаржуваній постанові, одержані без порушення порядку, встановленого законом, є належними, достовірними та достатніми доказами для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.

В діях ОСОБА_1 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121-3 КУпАП. Поліцейський мала всі законні підстави для зупинки транспортного засобу позивача, розгляду справи та притягнення позивача до адміністративної відповідальності, процедура розгляду справи нею дотримана, постанова є обґрунтованою, правомірною, винесеною на підставі та у порядку передбаченому чинним законодавством України. Доводи позивача щодо необхідності її скасування безпідставні, необґрунтовані та не підкріплені нормами чинного законодавства України.

Доводи позивача, викладені в адміністративному позові, не спростовують факту порушення ним ПДР, мають оцінюватися судом критично, як такі, що спрямовані на ухилення від встановленої законом відповідальності.

Просив залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву - без задоволення.

Представником позивача адвокатом Касьяновим С.М., подано відповідь на відзив, з якої вбачається, що поданий відповідачами відзив на думку сторони позивача не спростовує доводів адміністративного позову, не доводить правомірності оскаржуваної постанови та не відповідає вимогам статей 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим не може бути покладений судом в основу законного та обґрунтованого рішення. Відзив відповідачів формально не відповідає вимогам частини другої статті 162 КАС України, оскільки не містить чіткого та однозначного визначення правової позиції щодо кожної з позовних вимог, не містить належного аналізу обставин, які визнаються або заперечуються, не надає процесуально коректного обґрунтування підстав об`єднання різних складів адміністративних правопорушень в межах однієї постанови, а також не містить належного підтвердження дотримання строків та порядку направлення відзиву іншим учасникам справи. Відзив побудований переважно шляхом механічного відтворення норм законодавства без їх застосування до конкретних обставин справи, що не відповідає завданню адміністративного судочинства та принципу змагальності.

Зазначає, що ключовим і системним порушенням, яке відповідач намагається виправдати у відзиві, є протиправне поєднання в одній постанові двох різних за правовою природою правопорушень за частиною другою статті 122 КУпАП та частиною першою статті 121-3 КУпАП. У мотивувальній частині постанови та у відзиві відповідач фактично визнає, що позивачу інкримінується проїзд на заборонений сигнал світлофора та керування транспортним засобом із забрудненим номерним знаком. Водночас правову кваліфікацію надано лише за частиною першою статті 121-3 КУпАП із посиланням на статтю 36 КУпАП. Такий підхід є юридично неспроможним. Стаття 36 КУпАП може застосовуватися виключно у випадку, коли кожне правопорушення встановлене у законному процесуальному порядку, належним чином задокументоване, правильно кваліфіковане та окремо досліджене. У даній справі цього зроблено не було. Оскаржувана постанова не містить самостійного рішення щодо частини другої статті 122 КУпАП, не визначає санкції за цим правопорушенням, не містить мотивованої оцінки доказів щодо нього, що виключає можливість застосування статті 36 КУпАП.

Вважає, що фактично відповідач намагається постфактум у суді виправдати дефект первинного адміністративного акту, що суперечить принципу правової визначеності та вимогам статті 283 КУпАП. Таким чином, правова кваліфікація діяння є внутрішньо суперечливою, непослідовною та такою, що не відповідає встановленим обставинам, що саме по собі є підставою для скасування постанови.

Відповідач у відзиві посилається на статтю 258 КУпАП як на підставу для нескладання протоколу. Однак така позиція є неправильною та суперечить системному тлумаченню цієї норми. Із змісту статті 258 КУпАП вбачається, що нескладання протоколу допускається лише за умови дотримання спеціального порядку фіксації правопорушення та за відсутності спору щодо факту вчинення правопорушення. У даній справі позивач не визнавав правопорушення, наполягав на відсутності доказів, заявляв клопотання про їх надання, що прямо випливає з матеріалів справи. За таких умов складання протоколу було обов`язковим. Відсутність протоколу унеможливила реалізацію позивачем процесуальних прав, передбачених статтями 256, 268 КУпАП, зокрема права на подання письмових пояснень, зауважень та заперечень до винесення рішення.

Твердження відповідача про дотримання процедури розгляду справи не підтверджується жодними належними доказами. Сам по собі підпис у постанові не є безумовним підтвердженням факту повного і належного роз`яснення прав, дослідження доказів та надання можливості ефективного захисту, що неодноразово підкреслювалось у практиці Верховний Суд.

В оскаржуваній постанові відсутні будь-які посилання на конкретні технічні засоби, їх ідентифікаційні номери, умови фіксації, часові параметри та цілісність запису. Розділ «До постанови додаються» фактично не заповнений.

Відповідач не довів дотримання процедури обліку, зберігання та використання відеозаписів відповідно до Інструкції № 1026. Відсутні докази цілісності носія, журналу реєстрації, незмінності файлів, що виключає презумпцію їх достовірності.

Сам факт наявності відеозапису не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку його процесуальної оцінки та належного оформлення, чого зроблено не було. Посилання відповідача на нібито «визнання» позивачем забрудненості номерного знаку є маніпулятивним та не відповідає вимогам статті 78 КАС України. Усне пояснення про погодні умови не є визнанням вини, не є процесуально оформленим та не містить згоди із кваліфікацією правопорушення. Воно не зафіксоване у встановленому законом порядку та не може визнаватися допустимим доказом. Крім того, відповідач не довів ключову ознаку складу правопорушення за статтею 121-3 КУпАП неможливість ідентифікації номерного знака саме з відстані 20 метрів. Жодних замірів, схем, фотоматеріалів із відповідною дистанцією, показників оптики чи об`єктивних даних у матеріалах справи не міститься. Висновок поліцейського є суб`єктивною оцінкою, що не відповідає вимогам статті 251 КУпАП.

Відповідач також безпідставно намагається перекласти тягар доказування на позивача.

Просив задовольнити позов, визнати постанову серії ЕНА № 6514556 від 15.01.2026 протиправною і скасувати її та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1

27 лютого 2026 року до суду надійшла заява з додатками представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Касьянова С.М., про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про судовий розгляд справи, із запереченнями щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін на адресу суду не зверталися, від представника відповідача Департаменту патрульної поліції до суду надійшов відзив, а також подано відповідь на відзив стороною позивача, суд вважає за можливе провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

В силу вимог ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України).

Розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 9 КАС України).

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП) є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

У статті 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу, у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

У свою чергу, відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до Закону України «Про дорожній рух» правила дорожнього руху встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (ПДР України). Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Частиною 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

Згідно із ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 122-2, частинами другою, третьою статті 132-1, статтею 132-2 цього Кодексу, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).

Як передбачено положеннями ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил випуску у плавання малих, спортивних суден і водних мотоциклів, правил судноплавства на морських і внутрішніх водних шляхах, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів, у тому числі, частини перша і друга статті 121-3, частини перша, друга, третя, четверта, шоста і сьома статті 122, тощо.

За змістом ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: вживає заходів з метою виявлення адміністративних правопорушень та припиняє їх; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР України його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію» у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

За змістом ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Процедура оформлення поліцейськими підрозділів поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція (далі поліцейський), матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, визначено Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395(далі Інструкція № 1395).

Пунктами 4-5 Розділу І Інструкції №1395 передбачено, що в разі виявлення правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься в разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (у частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою, шостою, восьмою, десятою і одинадцятою статті 121, статтями 121-1,121-2, частинами першою і другою статті 121-3, частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 122, частиною першою статті 123, статтями 124-1,125, частинами першою, другою і четвертою статті 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128-129, частиною першою статті 132-1, частинами третьою, шостою, восьмою, дев`ятою, десятою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140, частинами шостою, сьомою і восьмою статті 152-1 КУпАП.

Приймаючи до уваги вищевикладене, доводи позову в цій частині суд вважає необґрунтованими.

Разом із цим, відсутність обов`язку щодо складання протоколу в межах справ про адміністративні правопорушення, що інкримінуються позивачу, не свідчить про відсутність обов`язку збирання доказів, що передбачений ч. 2 ст. 251 КУпАП, які досліджуються під час розгляду справи, оскільки в іншому випадку повністю нівелюється вимога обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, що має для особи негативні наслідки в аспекті притягнення її до адміністративної відповідальності. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.

Зазначений висновок також підтверджується положеннями п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23.12.2005, у якому зазначається, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Аналогічний висновок також викладено у Постанові КАС ВС від 26.04.2018 у справі № 338/855/17.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001р. №1306 (із змінами та доповненнями).

Згідно п. 1.1. ПДР, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно з п. 1.9. Правил дорожнього руху особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п.8.7.3 ПДР України сигнали світлофора мають такі значення, у тому числі, червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоні миготливі сигнали забороняють рух (п.8.7.3 «е»).

Згідно із ч.2 ст. 122 КУпАП настає адміністративна відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Окрім того, у відповідності із п. 2.9 «в» ПДР України встановлено, що водію забороняється керувати транспортним засобом з номерним знаком, що закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м.

Відповідно до п. 30.2 ПДР на механічних транспортних засобах (за винятком трамваїв і тролейбусів) і причепах у передбачених для цього місцях встановлюються номерні знаки відповідного зразка.

Забороняється змінювати розміри, форму, позначення, колір і розміщення номерних знаків, крім випадку закріплення заднього номерного знака на додатковому обладнанні, що призначене для тимчасового перевезення багажу або вантажу, наносити на них додаткові позначення або закривати їх, вони повинні бути чисті і достатньо освітлені.

Відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП настає в разі керування або експлуатація транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про дорожній рух» технічний стан транспортних засобів, що перебувають в експлуатації, у частині, що стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, має відповідати правилам, нормативам і стандартам, затвердженим у встановленому порядку.

Обов`язок щодо забезпечення належного технічного стану транспортних засобів покладається на їх власників або інших осіб, які їх експлуатують, згідно з чинним законодавством.

У ч. 2 ст. 36 КУпАП визначено, що, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядається одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З матеріалів справи встановлено, що 15 січня 2026 року поліцейським 1 взводу 4 роти 1 батальйону УПП в Одеській області капралом поліції Кондратюк І.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №6514556, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 1190 грн.

Відповідно до вказаної постанови ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що 15 січня 2026 року о 12:05:21 у м. Одеса, вул. Академіка Заболотного, 20, водій керуючи транспортним засобомDAF FT XF105, державний номер НОМЕР_1 , проїхав перехрестя вулиць Жоліо Кюрі кут вулиці Академіка Заболотного на заборонений «червоний» сигнал світлофора, а також водій керував транспортним засобом із забрудненим номерним знаком, що не дає чітко визначити символи на відстані 20 м, ПВР: 471810; чим порушив п.2.9.в ПДР - керування водієм транспортним засобом з номерним знаком, закритим іншими предметами, чи забрудненим, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані двадцяти метрів, відповідальність за що передбачена ч.1 ст. 121-3 КУпАП.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: 1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень; 2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз; 3) безпілотні повітряні судна та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню; 4) спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння; 5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів. Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Відповідно до положень ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення (зі змінами), доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа), встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Дослідженими матеріалами справи спростовуються доводи сторони позивача щодо відсутності посилань на докази вчинення ОСОБА_1 інкримінованого правопорушення, так, в оскаржуваній постанові при зазначенні суті і обставин правопорушення зазначено засіб технічної фіксації портативний відеореєстратор поліцейського №471810.

При цьому, оскаржувана постанова не містить зазначення номеру відеореєстратора службового транспортного засобу поліцейського.

Судом досліджено відеозаписи, надані відповідачем разом з відзивом.

Суд зазначає, що оскаржувана постанова не містить зазначення про те, що ОСОБА_1 у зазначений час та місці керував транспортним засобомDAF FT XF105, державний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом (цистерною), та задній номерний знак напівпричепу (цистерни) був забруднений, як це зазначено у відзиві на позовну заяву представника відповідача та вбачається з відеозапису.

Окрім того, складена відносно позивача постанова серії ЕНА № 6514556 від 15 січня 2026 року не містить зазначення пункту ПДР України, який було порушено у зв`язку із проїздом перехрестя на заборонений «червоний» сигнал світлофора, та статті КУпАП, що передбачає відповідальність за таке правопорушення.

Так само, у постанові не зазначено про те, що при її складенні та накладенні на позивача адміністративного стягнення поліцейський керувався ст. 36 КУпАП.

При цьому, суд зауважує, що доданим представником відповідача до відзиву відеозаписом не зафіксовано роз`яснення особі, яка бере участь у розгляді справи, її прав і обов`язків згідно із положеннями розділу ІІІ Інструкції №1395, повідомлення поліцейського про відеофіксацію.

Відповідно до ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Стаття 69 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків..

Згідно зі ст.ст.73,74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст.75,76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Суд звертає увагу, що при винесенні оскаржуваної постанови відповідачем порушено вимоги КУпАП, оскільки поліцейський виклав суть двох різних правопорушень (ч. 2 ст. 122 КУпАП та ч. 1 ст. 121-3 КУпАП), однак кваліфікував такі дії лише за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, при цьому у постанові не вказав про застосування ст. 36 КУпАП при визначенні виду та розміру адміністративного стягнення.

В порушення вказаних вище вимог закону оскаржувана постанова не містить правової кваліфікації дій водія ОСОБА_1 за порушення вимог п. 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху, тобто зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення, в даному випадку ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Вказані недоліки є істотним порушенням процедури притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що при винесенні спірної постанови уповноваженою особою не було дотримано всіх вимог процесуального законодавства та не забезпечено реалізацію принципу обґрунтованості та вмотивованості рішення суб`єкта владних повноважень. Порушення вимоги обґрунтованості рішення призводить до його незаконності в цілому та необхідності скасування.

Сама по собі постанова про адміністративне правопорушення та опис інкримінованого правопорушення не можуть бути доказом вчинення особою адміністративного правопорушення, оскільки постанова - це процесуальний документ, що має виноситися вже на основі досліджених доказів, а не бути самостійним доказом, а опис правопорушення є фабулою обвинувачення та правовою кваліфікацією інкримінованого правопорушення, що має бути доведено або спростовано на основі відповідних доказів, що досліджуються під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

У зв`язку з цим суд вважає, що постанова, яка оскаржується, прийнята з порушенням вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення - без повного врахування всіх обставин справи, які мають істотне значення для її вирішення, що є підставою для скасування такої постанови.

В контексті наведеного, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого притягнуто до адміністративної відповідальності у вчинені кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Європейський суд з прав людини зазначає, що рівень певності, якого має досягти суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Таким чином, буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу осіб, що притягуються до відповідальності, які є ключовими поняттями для демократичної концепції судового розгляду.

У справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013, заява F 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява F 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Також, у рішенні по справі «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ зазначив, що, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, всі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачить на її користь.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем покладений на нього обов`язок не виконано - не надано суду належних доказів, які б підтверджували правомірність прийнятого рішення.

В межах розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд не має права в порушення принципу змагальності та диспозитивності, принципу рівності сторін, перебирати на себе функції обвинувачення та виправити недоліки оскаржуваної постанови.

Відтак, невідповідність спірної постанови, як акта індивідуальної дії, вимогам закону, в даному випадку вимогам ст. 283 КУпАП, а також неможливість виправлення судом вищевказаного недоліку, свідчить про її протиправність.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, враховуючи, що доводи позову ОСОБА_1 відповідачем в порушення ч.2 ст.77 КАС України шляхом надання належних та допустимих доказів не спростовані, суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №6514556 від 15 січня 2026 року, складену відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до норм ч. 1 ст. 139 КАС України судові витрати у виді судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

Щодо витрат на правничу допомогу та сплату судового збору суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Ст. 134 КАС України та ст. ст.19, 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначають наступні види судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації: -гонорар адвоката за представництво в суді; -послуги надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; -складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; -витрати на збір доказів; -вартість послуг помічника адвоката; -витрати на прибуття до суду та очікування судового засідання; -інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС).

Заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу становить 3500 грн.

На підтвердження надання правничої допомоги та в обґрунтування її розміру позивач надав договір про надання правничої допомоги з адвокатом Касьяновим С.М. від 20 січня 2026 року, додаткову угоду від 16 лютого 2026 року до договору про надання професійної правничої допомоги від 20 січня 2026 року щодо узгодження фіксованого розміру гонорару за надання професійної правничої допомоги у справі № 537/402/26 в сумі 3500 грн, детальний опис наданої професійної правничої допомоги у справі № 537/402/26 від 25 лютого 2026 року.

Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, доводів щодо неспівмірності витрат від сторони відповідача не надходило.

Приймаючи до уваги викладене, з урахуванням наданих послуг та складності справи, суд вважає, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу 3 500 грн. є обґрунтованим й співмірним та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції.

Керуючись ст.ст. 5, 8, 9, 19, 72-77, 139, 211, 241-246, 286 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ), Департаменту патрульної поліції (місцезнаходження: місто Київ, вулиця Федора Ернста, будинок, 3; ) про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності задовольнити.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 6514556 від 15 січня 2026 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді штрафу у розмірі 1190 грн за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП скасувати, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 655 (шістсот шістдесят п`ять) грн 60 копійок, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення суду складений 10 березня 2026 року.

Суддя : Т.О. Мартишева