Справа № 500/442/26
Суддя: Грицюк Роман Петрович
Дата ухвалення: 2026-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/442/26

09 березня 2026 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Грицюка Р.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, у якій просить скасувати постанову головного державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Стадник Іванни Іванівни від 26.01.2026 у виконавчому провадженні №79895108 про накладення штрафу.

Позов обґрунтований тим, що у межах виконавчого провадження № 79895108 головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Стадник Іванною Іванівною 26.01.2026 винесено постанову про накладення на позивача штрафу у сумі 1700 гривень за невиконання судового рішення. Вважає, що вказана постанова є незаконною та підлягає до скасуванню, виходячи з наведених нижче міркувань.

Ухвалою суду від 16.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 20.02.2026 залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Рудька Олега Ростиславовича (46020, Україна, Тернопільський р-н, м. Тернопіль, вул. Вербицького 12/53, РНОКПП НОМЕР_1 ) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та зазначив про те, що на виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження АСВП № 798995108 з примусового виконання виконавчого листа № 607/20319/24, виданого 09.12.2025 Тернопільським міськрайонним судом про зміну способу участі батька у вихованні дітей:

- кожної суботи тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином ОСОБА_3 в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет із урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини.

- кожної неділі тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином Максимом в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет із урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини.

30.12.2025 головним державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку надіслано сторонам до відома та виконання, винесено постанови про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження, виконавчого збору. 06.01.2026 на адресу Відділу надійшла заява Рудько Людмили Ярославівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності №170 від 17.03.2023, в якій заявник інформує про те, що ОСОБА_1 не виконала рішення суду.

06.01.2026 головним державним виконавцем складено акт державного виконавця, яким встановлено, що спілкування з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відбулось.

13.01.2026 на адресу Відділу надійшла заява ОСОБА_2 про невиконання рішення суду. Цього ж дня головним державним виконавцем складено акт державного виконавця, яким встановлено, що спілкування з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відбулося, головним державним виконавцем надіслано виклик ОСОБА_1 на 26.01.2026 для надання пояснень з приводу невиконання рішення.

19.01.2026 на адресу Відділу надійшла заява ОСОБА_2 про невиконання рішення суду. 26.01.2026 головним державним виконавцем складено акт, яким встановлено що спілкування з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відбулося.

На виклик державного виконавця Рудько М.В. 26.01.2026 не з`явилась, причин невиконання рішення не надала. 26.01.2026 за невиконання рішення суду державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 1700 грн.

Підсумовуючи викладене, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Авдєєнко Владислав Валерійович.

Представником позивача подано відповідь на відзив, з якого слідує, що оскільки державний виконавець не була присутня при подіях, про які йдеться у заявах ОСОБА_6 від 06.01.2026 та ОСОБА_2 від 13.01.2026, тому складені головним державним виконавцем акти про невиконання рішення суду грунтуються на доводах згаданих осіб, а не внаслідок самостійного виявлення відповідних фактів та грунтовного з`ясування усіх обставин.

Також третьою особою надано до суду пояснення, в яких ОСОБА_7 заперечує проти доводів викладених представником позивачки у відповіді на відзив.

Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, судом встановлено наступне.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01.07.25 у справі №607/20319/24 змінено спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, що встановлений постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року у справі за №607/13888/21 та встановлено новий спосіб участь батька ОСОБА_2 із синами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а саме:

- кожної суботи тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином ОСОБА_3 в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет із урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини.

- кожної неділі тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином Максимом в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет із урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини.

30.12.2025 головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Стадник Іванною Іванівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №79895108 про примусове виконання виконавчого листа №607/20319/24, виданого 10.12.2025 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

Як слідує зі складених головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Стадник Іванною Іванівною актів від 06.01.2026, 13.01.2026 спілкування ОСОБА_2 з дітьми Маркіяном та Максимом не відбулися.

26.01.2026 головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Стадник Іванною Іванівною винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 штрафу на користь держави у розмірі 1700,00 грн.

Вважаючи протиправною постанову про накладення штрафу, позивач звернулася до суду з позовом про її скасування.

До спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить такі висновки по суті спору.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII).

Статтею 1 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.2 Закону №1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Положенням п.2 ч.1 ст.3 Закону №1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

У ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до п.1 ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII).

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (п.1 ч.3, ч.4 ст.18 Закону №1404-VIII).

Згідно із ч.6 ст.26 Закону №1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Частиною 1 статті 28 Закону №1404-VIII встановлено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Відповідно до ст. 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною регламентовано ст. 64-1 Закону №1404-VIII.

Згідно із ч.1 указаної статті Закону №1404-VIII виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Згідно із ч.2 ст.64-1 Закону №1404-VIII державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

Частинами 3 та 4 ст.64-1 Закону №1404-VIII визначено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

Частинами 1, 2 ст.75 Закону №1404-VIII визначено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

З аналізу наведених норм права суд висновує, що накладення штрафу за невиконання судового рішення, яким боржника зобов`язано вчинити певні дії, є формою юридичної відповідальності за невиконання покладеного на нього обов`язку щодо виконання такого рішення.

Така відповідальність може наставати лише за умови невиконання судового рішення без поважних причин та у строк, визначений державним виконавцем. Відтак, вирішуючи питання правомірності накладення штрафу за невиконання або повторне невиконання судового рішення, необхідно встановити часові межі, упродовж яких боржник мав виконати відповідні дії згідно з виконавчим документом, а також з`ясувати причини невиконання рішення у встановлений строк.

У цьому зв`язку сам по собі факт невиконання судового рішення у визначений строк, без дослідження та оцінки причин такого невиконання, не може бути достатньою підставою для притягнення боржника до відповідальності відповідно до статті 75 Закону України №1404-VIII.

Відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон), інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (далі Інструкція №512/5), затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (виконавчих документів) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Так, згідно з пунктом 5 розділу ІХ Інструкції №512/5 якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною.

Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною.

Якщо сторона виконавчого провадження не з`явилася у визначений у виклиці час до державного виконавця та письмово не повідомила державного виконавця про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною, державний виконавець визначає час та (або) місце такого побачення без врахування позиції відповідної сторони виконавчого провадження.

При виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування (пункт 6 розділу ІХ Інструкції №512/5).

У разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови (пункт 7 розділу ІХ Інструкції №512/5).

Відповідно до пунктів 8, 9 цієї Інструкції державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону.

При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.

Предметом спору у цій справі є законність винесення постанови державного виконавця від 26.01.2026 ВП №79895108 про накладення на боржника штрафу у розмірі 1700,00 грн за невиконання судового рішення, яким встановлено порядок участі у вихованні та спілкуванні батька із його дітьми.

Відтак, з огляду на вищенаведені приписи законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем.

Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання судового рішення, варто з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мала вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений їй строк.

У цьому взаємозв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII.

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

При цьому невиконанням судового рішення в розумінні статті 64-1 Закону № 1404-VІІІ є встановлений відповідним актом факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин та винесення відповідної постанови про накладення штрафу.

У відповіді на відзив позивач стверджує, що нею було забезпечено виконання рішення суду, оскільки вона не чинила перешкод у спілкуванні батька з дітьми, а неможливість спілкування викликана поведінкою дітей, які відмовилися спілкуватися, повідомивши про це у месенджері, а тому ця обставина, у силу приписів статей 63 та 75 Закону № 1404-VІІІ, є поважною причиною невиконання рішення.

Дослідивши матеріали справи суд зазначає, що під час примусового виконання судового рішення, яким визначено порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, державний виконавець зобов`язаний діяти не формально, а з урахуванням усіх обставин конкретної справи.

Зокрема, при вчиненні виконавчих дій підлягають оцінці поведінка обох батьків, їхні дії або бездіяльність, спрямовані на виконання чи перешкоджання виконанню судового рішення, а також психоемоційний стан дітей, їхній вік, рівень прив`язаності та фактичне сприйняття спілкування з кожним із батьків.

При цьому суд зазначає, що категорія справ, пов`язаних із виконанням рішень щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дітьми, є особливою, оскільки безпосередньо стосується реалізації та захисту прав і свобод дітей. У зв`язку з цим під час виконання таких судових рішень першочергового значення набуває принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, який має превалювати над формальним застосуванням заходів примусового виконання.

Як наведено в акті державного виконавця від 26.01.2026 "на підставі заяви ОСОБА_2 від 18.01.2026 складено акт про те, що 17.01.2026 і 18.01.2026 спілкування з дітьми не відбулося, на телефонні дзвінки відповіді не було".

З цього приводу варто зазначити, що в силу частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (далі Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основу відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ухвалюючи рішення у справі "М.С. проти України" від 11.07.2017 (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

За правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 05.06.2024 у справі № 480/6452/23, небажання дитини у момент зустрічі спілкуватися з батьком, не може розцінюватись як неповажна причина невиконання позивачем, як боржником судового рішення у виконавчому провадженні, оскільки це фактично є примушуванням дитини, що може призвести до психологічного тиску на дитину та очевидно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №824/308/20-а, від 08.07.2021 у справі № 640/11833/19.

Як вищезазначено, відповідно до статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

З урахуванням приписів пунктів 6, 7 розділу ІХ Інструкції № 512/5 при виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування. При цьому в разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови.

Отже, державним виконавцем складено вищенаведений акт від 26.01.2026, не приймаючи участі у проведенні виконавчої дії щодо участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні зі своїми дітьми, та не здійснено залучення у такому випадку представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови, відтак передчасно винесено оскаржувану постанову про накладення штрафу.

Таким чином, у даному випадку без залучення відповідних спеціалістів, без з`ясування та надання оцінки поважності/неповажності всіх причин невиконання судового рішення позивачем, як боржником, у виконавчому провадженні, відповідач протиправно виніс постанову від 26.01.2026 в межах ВП №79895108, якою за невиконання рішення суду в справі №607/20319/24 накладено на ОСОБА_1 штраф у розмірі 1700,00 грн.

Тобто державний виконавець не навів належних та достовірних, достатніх доказів щодо невиконання позивачем, як боржником, без поважних причин рішення суду, що передбачено приписами статті 75 Закону України "Про виконавче провадження".

Отже, суд дійшла висновку, що фактичні обставини справи не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а в даному випадку відповідачем у порушення вимог 77 КАС України не виконано обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 64-1 Закону №1404-VIII у постанові про накладення на боржника штрафу зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

З наведених вище положень Закону №1404-VIII слідує, що підставою для прийняття державним виконавцем постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути виключно невиконання такого рішення без поважних причин, тоді як боржник мав реальну можливість виконати судове рішення. Зазначений штраф застосовується за порушення, яке має свій склад, зокрема суб`єктивну та об`єктивну сторону.

Об`єктивна сторона даного правопорушення полягає в діях або бездіяльності щодо невиконання рішення суду, однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які це підтверджують. Суд також відзначає, що зі змісту оскаржуваної постанови ВП №79895108 від 26.01.2026 державним виконавцем не зазначено ні дати, ні часу, ні місця не виконання ОСОБА_1 рішення суду, не зазначено у чому саме полягає правопорушення і за яких обставин ОСОБА_1 не виконано згадане рішення суду. У постанові ВП №79895108 від 26.01.2026 ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за невиконання рішення суду "оскільки побачення з дитиною не відбулося", хоча відповідно до виконавчого листа №607/20319/24 від 10.12.2025 участь батька у вихованні та спідкуванні з дітьми встановлено шляхом спілкування у режимі відеозвязку за допомогою соціальних мереж і застосунків.

Щодо суб`єктивної сторони цього правопорушення суд зазначає, що з актів перевірок державного виконавця від 26.01.2026 і 13.01.2026, постанови від 26.01.2026 не вбачається установлення державним виконавцем вини ОСОБА_7 у не виконанні рішення суду, натомість відповідачем констатовано виключно не проведення побачення з дітьми. Тож державним виконавцем в оскаржуваній постанові не зазначено які саме дії боржника (матері) спричинили невиконання рішення та які дії боржника викликали не бажання дітей спілкуватися з батьком, якщо такі дійсно мали місце.

Відсутність встановленого державним виконавцем факту перешкоджання боржником у виконанні рішення та проведенні спільного часу з дітьми дає підстави для висновку про протиправність постанови державного виконавця про накладення штрафу, адже державним виконавцем не встановлено фактичних дій боржника, які б перешкоджали б виконанню рішення суду. Проведена державним виконавцем перевірка є формальною та здійснена без урахування всіх обставин справи.

За наявності обставин, що перешкоджають спілкуванню стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій у порядку, визначеному статтею 32 Закону. У разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови.

Суд звертає увагу на те, що постанова державного виконавця про накладення штрафу має бути обґрунтованою, вмотивованою та містити чіткі посилання на норми закону. Необґрунтоване накладення штрафу за невиконання рішення, без доведення вини боржника та умислу ухилення, є підставою для його скасування в судовому порядку, оскільки виконавець зобов`язаний діяти виключно у межах повноважень та у спосіб, передбачені законодавством.

Разом з тим, в цій справі державним виконавцем не встановлено в чому саме полягало невиконання рішення суду боржником. Суд також враховує, що під час вчинення виконавчих дій, державним виконавцем не залучалося понятих чи свідків для підтвердження чи спростування зафіксованих в акті відомостей, також не залучалося представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин відмови дітей у спілкуванні зі стягувачем.

Отже, державним виконавцем складено акти від 06.01.2026, 13.01.2026, 26.10.2025 та винесено постанову про накладення штрафу від 26.01.2026 без належної перевірки виконання боржником рішення суду та врахування всіх обставин, зокрема, щодо вчинених боржником дій на виконання рішення суду, відсутності встановлених фактів перешкоджання боржником у виконанні рішення суду.

Допущення державним виконавцем вказаних порушень та складання оскаржуваної постанови без належної перевірки виконання боржником судового рішення та урахування всіх обставин є порушенням вимог ч. 1 та 2 ст. 63 Закону №1404-VIII стосовно того, що державний виконавець перевіряє виконання рішення боржником, а у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу. Проте відповідачем формально складено акт та винесено постанову без врахування та оцінки всіх обставин. Також встановлено порушення державним виконавцем вимог ч. 1 та 3 ст. 64-1 Закону №1404-VIII, а саме щодо виконання рішення в порядку, визначеному рішенням (з урахуванням стану здоров`я дітей), та у разі наявності факту невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову, проте держаним виконавцем не встановлено, які саме дії боржника дають підстави для висновку про невиконання ним рішення суду, а встановлено факт невиконання без зазначення причин такого невиконання.

Таким чином за встановлених обставин справи відповідачем не доведено правомірності постанови про накладення штрафу від 26.01.2026 у зв`язку з чим, така є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо доводів позивача про те, що рішенням суду не було покладено на боржника будь-якого обов`язку щодо забезпечення спілкування батька із дітьми, суд вважає такі необгрунтованими з таких підстав.

Відповідно до виконавчого листа № 607/20319/24, виданого 09.12.2025 Тернопільським міськрайонним судом, змінено спосіб участі батька у вихованні дітей:

- кожної суботи тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином ОСОБА_3 в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет із урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини.

- кожної неділі тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином Максимом в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет із урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини.

Суд у цій справі не вправі переоцінювати судові рішення судів загальної юрисдикції, а отже встановлені ними обставини та прийнятті рішення, є обов`язковими як для державного виконавця, так і для сторін виконавчого провадження.

Аналізуючи наведене судове рішення, у сукупності з положеннями частини 1 статті 64-1 Закону №1404-VIII, слід прийти до висновку, що ОСОБА_1 зобов`язана вчиняти активні дії щодо забезпечення спілкування стягувача з дітьми в порядку, визначеному рішенням суду.

Відсутність у рішенні суду прописаного детального алгоритму дій щодо організації спілкування батька з дітьми, свідчить про його гнучкість та не позбавляє обов`язку позивача у цій справі виконувати положення частини 1 статті 64-1 Закону №1404-VIII. Попри це, вказаними судовим рішеннями чітко визначено те, що спілкування батька з дітьми мають здійснюватися кожної суботи / неділі тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином ОСОБА_3 і сином ОСОБА_10 відповідно у режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет із урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини.

Крім цього, відповідно до пункту 9 частини 1 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення. Наведені положення Конституції України, дублюються в усіх процесуальних кодексах України (а тому числі КАС України) та є в усіх міжнародних нормативно-правових актах, які стосуються питань судоустрою.

Відтак, невиконання рішення суду фактично нівелює його сутність та дискредитує органи державної влади в Україні. Наведене є неприпустимим у правовій державі та негативно сприймається ЄСПЛ відповідно до його усталеної практики. Відтак, ОСОБА_1 зобов`язана сприяти і вживати активних дій для забезпечення спілкування батька з дітьми, зокрема, шляхом формування у дітей сприятливої до батька поведінкової моделі. За своєї природою штраф, який накладений державним виконавцем на позивача, має свою особливість, згідно якого особа карається саме за бездіяльність.

При вирішенні цього спору суд вважає за необхідним звернути увагу на постанову Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2021 у справі № 638/12278/15-ц (провадження 4-с/638/65/20), в якій зазначено, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, які мають бути наділені належною увагою, не обов`язково є достатніми для подолання інтересів батьків, особливо в тому, щоб мати постійний контакт з їхніми інтересами з дитиною. Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не повинно тлумачитися як ефективне надання безумовного права вето дітям без будь-яких інших факторів, що розглядаються, а також проведення експертизи для визначення їх найкращих інтересів. Такі інтереси зазвичай диктують, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити його здоров`ю та розвитку (рішення у справі А.В. проти Словенії від 09 квітня 2019 року).

Отже, аналізуючи матеріали адміністративної справи у своїй сукупності та враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено суду правомірність прийняття оскаржуваної позивачем постанови, а тому суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідним зазначити, що третя особа у цій справі ОСОБА_2 має право на побачення зі своїми дітьми, а позивач зобов`язана не вчиняти перешкоди цьому і як матір, яка постійно проживає разом з дітьми, позитивно впливати на їх волевиявлення щодо спілкування з батьком.

Надаючи в межах адміністративної справи оцінку наведеній ситуації, суд не вирішить конфлікт між учасниками цієї справи, однак орієнтує сторони на подальшу комунікацію між собою заради майбутнього дітей. Рішення суду необхідно виконувати, навіть якщо внутрішні переконання цьому суперечать.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Згідно із ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, з метою повного та ефективного захисту прав позивача суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому, з огляду на те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги немайнового характеру, за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь позивача слід стягнути сплачений ним при зверненні до суду із цим позовом судовий збір у розмірі 1064,96 грн.

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною і скасувати постанову головного державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Стадник Іванни Іванівни від 26.01.2026 у виконавчому провадженні №79895108 про накладення штрафу.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 1064,96 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 09 березня 2026 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач:

- Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (місцезнаходження: вул. Острозького князя, 14, м. Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46006 );

третя особа:

- ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) .

Головуючий суддя Грицюк Р.П.