Справа № 320/34699/24
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2026-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

09 березня 2026 року м. Київ №320/34699/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянувши адміністративну справу Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Представництва «Оракл Іст Сентрал Юроп Сервісис Б.В.» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Київське міське відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Представництва «Оракл Іст Сентрал Юроп Сервісис Б.В.» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені у сумі 19 335 069,18 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.08.2024 відкрито провадження в адміністративній справі для її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем подано до суду клопотання про закриття провадження у справі, мотивоване тим, що Представництво «Оракл Іст Сентрал Юроп Сервісис Б.В.» не є особою, на яку поширюються вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Відповідач наголосив, що він не є юридичною особою, на яку покладено обов`язок зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю.

Відповідач проти задоволення означеного клопотання заперечив, зазначивши про неналежність долучених до матеріалів справи доказів на підтвердження повноважень підписанта клопотання про закриття провадження у справі.

Позивач зазначив, що представництва іноземних неурядових організацій інших держав можуть бути відповідачами у справі, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень.

Розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у даній справі з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 43 КАС України здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами), адміністратором за випуском облігацій.

Частиною третьою статті 43 КАС України визначено, що здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Отже, адміністративною процесуальною правосуб`єктністю наділені, зокрема, підприємства, установи, організації (юридичні особи), тому саме вони можуть бути відповідачем у адміністративній справі.

Відповідач, як відокремлений підрозділ іноземної неурядової організації в Україні (представництво), не наділений адміністративною процесуальною правосуб`єктністю та не може бути відповідачем у адміністративній справі, оскільки не є юридичною особою, що підтверджується наступним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.

Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх утворила, і діють на підставі затвердженого нею положення або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва.

Таким чином, відповідач не наділений адміністративною процесуальною правосуб`єктністю, а положеннями КАС України не передбачено можливості подання позову до представництва, яке не має статусу юридичної особи.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно пунктів 1 - 3 Положення про Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011 №129, Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю (далі - Фонд) є неприбутковою бюджетною установою, діяльність якої спрямовується, координується та контролюється Міністерством соціальної політики, сім`ї та єдності України (далі - Мінсоцполітики).

Фонд як бюджетна установа є правонаступником Фонду як урядового органу.

Фонд є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в державних банках та органах Казначейства.

Стаття 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 №875-XII (далі по тексту також - Закон №875-XII) в редакції станом на момент виникнення спірних відносин встановлює, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті та з урахуванням вимог статті 18 цього Закону, і здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативу робочих місць. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 20 Закону №875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів).

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. Позови про стягнення адміністративно-господарських санкцій і пені пред`являються протягом шести місяців після закінчення строку для самостійної сплати, встановленого частиною четвертою цієї статті.

Статтею 19 КАС України визначено перелік публічно-правових спорів на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, зокрема, пунктом 5 вказаної статті за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Згідно з частиною четвертою статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Отже, позивач, як суб`єкт владних повноважень, може звернутись до суду лише у випадку, прямо передбаченому законом, і такий випадок передбачений частиною дев`ятою статті 20 Закону№875-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, а саме: спори, що виникають із правовідносин за статтями 19 і 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю або в судовому порядку.

Однак положеннями статей 19 та 20 Закону №875-XII встановлено вичерпне коло суб`єктів виконання нормативу - підприємства, установи та організації. Представництво не є підприємством, установою, організацією та суб`єктом виконання нормативу, що випливає з наступного.

Терміни підприємства, установи, організації не визначені в Законі №875-XII, а тому вживаються у значені, наведеному у Господарському кодексі України (який був чинним на момент виникнення спірних відносин) та Цивільному кодексі України.

Так, з визначень підприємства, установи, організації, наведених у Господарському кодексі України та Цивільному кодексі України, підприємства, установи, організації є юридичними особами.

Таким чином, з наведеного випливає, що позивач не наділений правом звертатися до суду з позовом до відповідача, оскільки на відповідача не поширюються вимоги статті 19 та 20 Закону №875-XII.

Також судом враховуються висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, які викладенні у постанові від 25.07.2024 по справі №640/31489/21, відповідно до яких:

«… Адміністративна правосуб`єктність є основним, базовим елементом адміністративно-правового статусу особи й саме вона зумовлює можливість юридичної особи бути учасником адміністративних правовідносин та визначає обсяг її прав та обов`язків...

Згідно з частиною 1 статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного реєстру запису про її припинення (частина 4 статті 91 ЦК України).

У відповідності до частини 1 статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом (частини 1, 2 статті 83 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з частиною 4 статті 64 Господарського кодексу України підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону...

З огляду на вимоги частин другої та третьої статті 95 ЦК України представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

Представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Керівники представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності (частина четверта статті 95 Цивільного кодексу України).

Згідно зі змістом цих правових норм, представництва утворюються для виконання допоміжних операцій поза місцем знаходження самої юридичної особи в тих місцях, де знаходження такого представництва забезпечить зручність налагодження зв`язків, виконання певних дій, на які воно уповноважене юридичною особою, в тому числі виконання юридичних дій. На відміну від філій представництва не виконують фактичних дій, компетенція їх обмежена виконанням юридичних дій від імені юридичної особи. Представництва не визнаються суб`єктами цивільного права, а їх посадові особи можуть діяти від імені юридичної особи.

Відповідальність за дії представництв і їх посадових осіб несе юридична особа, яка утворила ці представництва.

Таким чином, представництва, хоча й є відокремленими підрозділами юридичної особи, проте продовжують залишатися складовими частинами юридичної особи й власною юридичною правосуб`єктністю вони не наділені.

Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів судової палати зазначає, що адміністративна процесуальна правосуб`єктність це можливість особи бути носієм певних процесуальних суб`єктивних прав і обов`язків, у тому числі процесуальних суб`єктивних прав та обов`язків сторони справи, а відтак, особи, які є сторонами адміністративної справи, обов`язково повинні відповідати всім вимогам адміністративної процесуальної правосуб`єктності.

Представництва, які не мають статусу юридичної особи, не наділені адміністративною правосуб`єктністю».

Таким чином, з вищевказаного вбачається, що: учасниками (сторонами) в адміністративній справі можуть виступати виключно особи, наділені адміністративною процесуальною правосуб`єктністю; представництва юридичних осіб, філії, відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами, не можуть виступати учасниками (сторонами) адміністративної справи.

Отже, вищевказане дає підстави вважати, що позивач не наділений правом звертатися до суду з позовом до відповідача (філії), оскільки на відповідача не поширюються вимоги статті 19 та 20 Закону №875-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, положення частини першої статті 239 КАС України щодо обов`язку суду роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи, не має застосовуватися, адже даний спір не тільки не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів, а й взагалі не підлягає судовому розгляду.

Так, суд зазначає, що Верховним Судом сформована чітка практика щодо аналогічного обов`язку, передбаченого частиною шостою статті 170 КАС України у випадку відмови у відкритті провадження. Так, у справі №9901/152/18 Велика Палата Верховного Суду зазначає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 800/559/17.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав про закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 238, 243,248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Закрити провадження в адміністративній справі.

Копію ухвали суду надіслати учасникам справи (їх представникам).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного ухвали.

Суддя Дудін С.О.