Справа № 320/9938/26
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2026-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у вжитті заходів забезпечення позову

09 березня 2026 року м. Київ №320/9938/26

Суддя Київського окружного адміністративного суду Дудін С.О., розглянувши заяву ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 , про забезпечення адміністративного позову, подану до подання позовної заяви,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 , із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просить суд вжити заходи забезпечення адміністративного позову до подання позовної заяви, а саме:

- зупинити дію рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12.02.2026 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, прийнятого стосовно громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 ;

- зупинити дію рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Київ та Київської області від 12.02.2026 про визнання недійсною посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 ОСОБА_1 ;

- заборонити Центральному міжрегіональному управлінню Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області приймати рішення та вчиняти будь-які дії, спрямовані на примусове повернення або примусове видворення ОСОБА_1 за межі України - до набрання законної сили судовим рішенням у справі за майбутнім адміністративним позовом.

Заявник пояснив, що спірні рішення є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не становить жодної загрози безпеці України: вона успішно пройшла перевірки СБУ перед отриманням посвідки, обставини шлюбу перевірені та визнані легітимними ДМС шляхом спеціального тестування, пройшла складну нострифікацію диплома в МОН та підтвердила кваліфікацію через акредитацію МОЗ України; за період отримання постійної посвідки отримала низку сертифікатів підвищення кваліфікації; щоденно відпускає життєво необхідні рецептурні ліки, зокрема військовослужбовцям ЗСУ; консультує щодо препаратів людей, які не мають можливості записатися до лікаря через довгі черги або непрацюючу систему helsi, має на 75% українське коріння; на постійній основі фінансує волонтерську діяльність UAnimals тощо; під час нещодавньої атаки ворожих БПЛА надавала особисто першу домедичну допомогу постраждалим; має спільно придбане майно для проживання в Україні; стверджує про наявні ознаки маніпуляцій з датами документів відповідача (рішення датоване 12.02.2026, однак КЕП посадової особи накладено 13.02.2026, а відправлення відбулося 17.02.2026).

На переконання заявника, оскаржувані рішення безпосередньо і негайно позбавляють ОСОБА_1 легального статусу в Україні, оскільки орієнтовний строк добровільного виїзду спливає 12.03.2026, а невжиття заходів забезпечення позову призведе до невідворотного застосування механізмів примусового повернення/видворення ще до того, як суд перевірить законність дій відповідача за основним позовом. Вважає, що депортація ОСОБА_1 до Республіки Білорусь призведе до порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини (Право на повагу до сімейного життя), оскільки її чоловік є громадянином України призовного віку і позбавлений права виїзду за кордон; сім`я буде фізично розірвана, що зробить неможливим ефективне відновлення прав навіть у разі майбутнього виграшу справи.

Відповідно до частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

З урахування вищенаведеного положення КАС України, розгляд заяви представника позивача про забезпечення позову здійснюється без повідомлення сторін.

Розглядаючи заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з частиною першою статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Інститут забезпечення позову за своєю сутністю та з урахуванням європейського досвіду є інститутом попереднього судового захисту.

Згідно Рекомендації №R(89)8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятої Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Отже, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом заборони вчиняти певні дії.

За своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за заявою позивача.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Позиція аналогічного змісту викладена у постанові Верховного Суду від 24.04.2025 у справі №320/17940/24.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 87640690) зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 в справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20, реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 92270719) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.11.2018 у справі №826/8556/17 (номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень - 78022699).

У заяві про забезпечення позову заявник просить суд вжити заходи забезпечення адміністративного позову до подання позовної заяви, а саме:

- зупинити дію рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12.02.2026 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, прийнятого стосовно громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 ;

- зупинити дію рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Київ та Київської області від 12.02.2026 про визнання недійсною посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 ОСОБА_1 ;

- заборонити Центральному міжрегіональному управлінню Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області приймати рішення та вчиняти будь-які дії, спрямовані на примусове повернення або примусове видворення ОСОБА_1 за межі України - до набрання законної сили судовим рішенням у справі за майбутнім адміністративним позовом.

По суті заява про забезпечення позову обґрунтована незгодою з рішеннями Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12.02.2026 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, та від 12.02.2026 про визнання недійсною посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

На переконання заявника, оскаржувані рішення безпосередньо і негайно позбавляють ОСОБА_1 легального статусу в Україні, оскільки орієнтовний строк добровільного виїзду спливає 12.03.2026, а тому невжиття заходів забезпечення призведе до невідворотного застосування механізмів примусового повернення/видворення ще до того, як суд перевірить законність дій відповідача за основним позовом. Стверджує, що депортація ОСОБА_1 до Республіки Білорусь призведе до порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини (Право на повагу до сімейного життя), оскільки її чоловік є громадянином України призовного віку і позбавлений права виїзду за кордон; сім`я буде фізично розірвана, що зробить неможливим ефективне відновлення прав навіть у разі майбутнього виграшу справи.

Проте, означені обґрунтування не можуть визнаватись достатніми для вжиття заходів забезпечення позову з огляду на таке.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.

Якщо особа оскаржила рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, виконання рішення про її примусове повернення призупиняється до набрання рішенням суду законної сили.

У разі визнання судом протиправним та скасування рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання дозвіл на імміграцію вважається чинним та є підставою для звернення за отриманням посвідки на постійне проживання у порядку обміну.

У разі прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання за заявою іммігранта особа повинна виїхати протягом одного місяця з дня отримання такого рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає примусовому поверненню чи видворенню в порядку, передбаченому законом України.

У разі прийняття рішення про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання у зв`язку із засудженням до позбавлення волі за вироком суду особа повинна виїхати з України протягом 10 календарних днів з дня звільнення.

Якщо особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову у наданні їй дозволу на імміграцію, за час розгляду її заяви втратила інші законні підстави для перебування в Україні, на неї поширюються положення частин другої - четвертої цієї статті.

Отже, у випадку оскарження до суду рішення про скасування дозволу на імміграцію, рішення про примусове повернення особи не виконується до набрання рішенням суду законної сили, що свідчить про відсутність можливості настання для ОСОБА_1 тих негативних наслідків, про які він стверджує у заяві про забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 03.02.2022 у справі №280/4557/21.

Таким чином, дослідивши встановлені обставини, проаналізувавши вищенаведені правові норми та всі доводи заявника, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття адміністративним судом заходів забезпечення позову відповідно до положень статті 150 КАС України.

Керуючись статтями 150, 151, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Копію ухвали суду надіслати заявнику (його представнику).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя Дудін С.О.