Справа № 460/3954/26
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2026-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

09 березня 2026 року м. Рівне№460/3954/26

Рівненський окружний адміністративний суд в особі судді Друзенко Н.В., після одержання позовної заяви

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
провизнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В :

05.03.2026 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просить визнати протиправними дії щодо відмови (оформлену листом від 23.02.2026 №1700 0203-8/14874) неврахування додаткової вислуги років від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення та зобов`язати врахувати додаткову вислугу років від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення виходячи із 24 років військової служби та здійснити перерахунок і виплату пенсії з 01.03.2025 за вислугу років у розмірі 67% сум грошового забезпечення з урахуванням щомісячної доплати в сумі 2000 гривень, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб».

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи немає підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи питання щодо відкриття провадження за даним позовом, суд виходить з наступного.

24.04.2025 ОСОБА_1 звертався в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, у якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо неврахування додаткової вислуги років від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення та зобов`язати відповідача врахувати додаткову вислугу років позивачу від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення виходячи із 24 років військової служби та здійснити перерахунок і виплату пенсії з 01.03.2025 за вислугу років у розмірі 67% сум грошового забезпечення з урахуванням щомісячної доплати в сумі 2000 гривень, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб».

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28.05.2025 у справі №460/7290/25 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням додаткової вислуги від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути з дотриманням порядку, меж і способу дій, визначених Законом України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1, заяву ОСОБА_1 про перерахунок його пенсії із врахуванням додаткової вислуги років, прийнявши відповідне рішення, з урахуванням висновків суду наведених у цьому рішенні. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду набрало законної сили 03.09.2025 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/127694192).

Ухвалюючи вказане рішення, суд зауважив на тому, що неподання заявником безпосередньо до територіального органу Пенсійного фонду України для призначення (перерахунку) пенсії розрахунку вислуги років не зумовлює настання для нього негативного наслідку у вигляді відмови у перерахунку його пенсії з урахуванням додаткової вислуги років, оскільки пенсійний орган не позбавлений можливості вчинити активні дії щодо отримання від компетентного органу додаткових документів або повідомити заявника про необхідність їх надання з метою належного соціального захисту особливої категорії осіб, які брали участь у захисті Батьківщини.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що відповідач протиправно відмовив позивачу у проведенні перерахунку його пенсії з урахуванням додаткової вислуги років служби у Збройних силах України з підстав наведених відповідачем у його листі, зокрема щодо того, що подання документів для призначення пенсій за вислугу років та обчислення вислуги років є компетенцією кадрових підрозділів силових Міністерств та відомств, а відтак позивачу необхідно звернутись з заявою про перерахунок пенсії до військового комісаріату, в якому він перебуває на військовому обліку, оскільки пенсійний орган не позбавлений можливості вчинити активні дії щодо отримання від компетентного органу додаткових документів.

Окрім того суд врахував ту обставину, що позивачем було долучено витяг з наказу про звільнення його з військової служби, в якому зазначено календарну та загальну вислугу років на момент звільнення позивача з військової служби та яка становить повні 24 роки, що свідчить про збільшення вислуги років позивача у порівнянні з вислугою на дату призначення йому пенсії в 2007 році, та яка становила 20 років. Отже відповідачу належало надати оцінку наданим позивачем документам та за наявності обґрунтованих сумнівів або ж перевірки достовірності таких документів, звернутись із відповідними запитами до компетентних органів щодо надання додаткових документів.

Тож, застосовуючи наведені вище висновки до спірних правовідносин, суд прийшов до висновку про те, що відмова відповідача у здійсненні позивачу перерахунку його пенсії із врахуванням додаткової вислуги років, яка виникла від часу призову на військову службу під час мобілізації до дня фактичного звільнення, є протиправною та такою, що порушує право позивача на належне пенсійне забезпечення після звільнення його з військової служби.

Водночас, надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача вчинити дії, суд зауважив на тому, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних, а не можливість їх порушення в майбутньому. Оскільки відповідач, відмовляючи позивачу у перерахунку його пенсії з урахуванням додаткової вислуги років, зазначив про відсутність підстав для проведення такого перерахунку, оскільки подання документів для призначення пенсій за вислугу років та обчислення вислуги років є компетенцією кадрових підрозділів силових Міністерств та відомств, а тому спору щодо виплати пенсії без урахування будь-яких інших доплат, в тому числі доплати передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» наразі ще не існує, відповідно, відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого перерахунку будуть порушені.

В обґрунтування позову, поданого 05.03.2026, ОСОБА_1 зазначає, що 18.02.2026 на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області було скеровано адвокатський запит з проханням надати рішення, прийняте на виконання рішення суду №460/7290/25. У відповідь на такий запит, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області 23.02.2026 повідомило про відсутність підстав для перерахунку пенсії, покликаючись на те, що подання документів для призначення (перерахунку) пенсій за вислугу років га проведення обрахунку вислуги років є компетенцією кадрових підрозділів силових Міністерств та відомств.

Наведеним доводиться, що Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повністю проігнорувало висновки суду, наведені у судовому рішенні від 28.05.2025 по справі №460/7290/25, та повторно відхилило заяву ОСОБА_1 про перерахунок його пенсії із врахуванням додаткової вислуги років, з тих самих мотивів і підстав, які судом визнані протиправними. При цьому, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області не прийняло відповідного рішення за заявою ОСОБА_1 , тобто фактично не виконало рішення суду у справі №460/7290/25, яке набрало законної сили.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах урегульовані розділом IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, за правилами частини другої статті 381-1 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382- 3 і 383 цього Кодексу.

Так, за приписами частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до частин першої, третьої та дев`ятої статті 382-3 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 382-1 цього Кодексу. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання. У разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд накладає на керівника суб`єкта владних повноважень штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також додатково може встановити новий строк подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу або за власною ініціативою розглянути питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Також з метою належного виконання судового рішення статтею 378 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено можливість зміни способу і порядку його виконання.

Отже, нормами Кодексу адміністративного судочинства України, визначено спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, які мають на меті забезпечення належного виконання судових рішень.

За висновками Верховного Суду, що викладені у постановах від 20.02.2019 у справі №806/2143/15, від 17.04.2019 у справі №355/1648/15-а, від 21.08.2019 у справі №295/13613/16-а, від 22.08.2019 у справі №522/10140/17, від 21.11.2019 у справі №802/1933/18-а, наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а, від 16.02.2019 у справі № 816/2016/17 та у постановах Верховного Суду від 30.01.2024 у справі №320/19014/23, від 21.02.2024 у справі №140/17323/23 та від 19.09.2024 у справі № 400/3650/24, від 30.11.2023 у справі № 420/6135/22, від 21.02.2024 у справі № 140/17323/23, від 28.01.2025 у справі № 460/10443/24.

У постанові від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а, від 16.02.2019 у справі № 816/2016/17 та у постановах Верховного Суду від 30.01.2024 у справі № 320/19014/23, від 21.02.2024 у справі №140/17323/23 та від 19.09.2024 у справі № 400/3650/24.

У постановах від 18.01.2024 у справі №160/2888/23 та від 30.04.2025 у справі №440/10814/24 Верховний Суд констатував, що судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. Отже, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених процесуальним законодавством та про виконавче провадження. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постановах від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15, від 06.08.2024 у справі № 560/4755/20, від 14.08.2024 у справі №580/5660/22, від 19.09.2024 у справі № 400/3650/24.

ОСОБА_1 фактично просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, які полягають у невиконанні / неналежному виконані рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/7290/25, яке набрало законної сили 03.09.2025. Також ОСОБА_1 повторно просить зобов`язати відповідача вчинити ті дії, які він просив зобов`язати вчинити за позовною заявою, розглянутою Рівненським окружним адміністративним судом у межах провадження у справі №460/7290/25.

Таким чином, ОСОБА_1 шляхом подання позову, фактично просить про судовий контроль за виконанням судового рішення і ставить питання про протиправність дій/бездіяльності відповідача, вчинених на виконання судового рішення у справі №460/7290/25.

Із врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що в даному випадку між сторонами не виникло нового спору, а має місце продовження тих самих спірних правовідносин, які розглядалися у справі №460/7290/25, а тому вимоги позивача, заявлені ним в межах цієї справи слід розглядати не в порядку позовного провадження, а в порядку, визначеному статтями 378, 382-382.3, 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Спірні правовідносини мають бути вирішені в межах виконання рішення у справі №460/7290/25, а не окремого позову. Тому розгляд справи №460/3954/26 за правилами адміністративного судочинства неможливий, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням викладеного вище, аналізуючи зміст пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України в контексті неможливості розглядати позов в цій справі за правилами адміністративного судочинства саме в порядку позовного провадження, суд доходить висновку про необхідність відмовити позивачу у відкритті провадження у справі.

Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема, у постанові від 10.04.2025 по справі №420/29059/24, від 10.07.2025 по справі №520/4975/25, від 22.10.2025 по справі №340/2017/25, неодноразово зазначав про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки вимоги, заявлені у справі, не підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства в межах окремої судової справи, вони можуть бути вирішені на підставі відповідної заяви позивача, поданої до суду з метою встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Керуючись 170, 248, 378, 382 - 382.3, 383 Кодексу адміністративного судочинства України

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі №460/3954/26 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій щодо відмови (оформлену листом від 23.02.2026 №1700 0203-8/14874) неврахування додаткової вислуги років від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення та зобов`язання врахувати додаткову вислугу років від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення виходячи із 24 років військової служби та здійснити перерахунок і виплату пенсії з 01.03.2025 за вислугу років у розмірі 67% сум грошового забезпечення з урахуванням щомісячної доплати в сумі 2000 гривень, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб».

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання. Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складений 09 березня 2026 року.

Суддя Н.В. Друзенко