Справа № 560/10321/25
Суддя: Печений Є.В.
Дата ухвалення: 2026-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

09 березня 2026 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області , Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 02.01.2025 № 07 (№ 05/03-16); зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 з 27 грудня 2024 року пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного у довідках Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 25.12.2024 № 390/Я/22-01-10-02-06, № 391/Я/22-01-10-02-06 та № 392/Я/22-01-10-02-06.

Ухвалою від 18.06.2025 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно із позовною заявою, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з огляду на таке.

Вказує, що 19 грудня 2024 була звільнена з посади головного державною інспектора Ізяславської державної податкової інспекції у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців.

Зазначає, що її загальний трудовий стаж складає 40 років 4 місяці 17 днів, з яких 21 рік 1 місяць 1 день стаж державної служби за станом на 01.05.2016. Загальний стаж державної служби на дату її звільнення складає 29 років 8 місяців 19 днів.

Стверджує, що 19 вересня 2016 року їй вперше було встановлено довічно інвалідність ІІ групи за загальним захворюванням.

Посилається на те, що 27 грудня 2024 через Відділ обслуговування громадян № 7 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області вона звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою на призначення/перерахунок пенсії.

Як вказує позивач, вказаною заявою вона просила Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити їй пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу».

Зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області листом від 10.02.2025 №2200-0306-8/11664 повідомило, що рішенням №07 їй відмовлено у переведені на пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про державну службу», оскільки нормами зазначеного закону не передбачено призначення даного виду пенсії.

Стверджує, що зі змісту рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 02.01.2025 №07 (№05/03-16) вбачається, що прийнято рішення відмовити їй в перерахунку «Перехід на пенсію за іншим Законом», а саме: на пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про державну службу» за відсутності законних підстав.

Посилається на те, що вказане рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області мотивоване тим, що діючим законодавством призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» не передбачено.

Позивач вважає такі рішення та бездіяльність відповідачів протиправними і такими, що порушують право на призначення їй пенсії по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу».

Відповідно до відзиву на позов, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області просить відмовити в повному обсязі у задоволенні позовної заяви.

Вказує, що спірних правовідносинах діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

А отже, як зазначає Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, головне управління не допустило порушення прав та законних інтересів позивача.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області правом на подачу відзиву не скористався, а тому, суд, на підставі ч. 2 ст. 175 КАС України, вирішує спір за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходила службу в органах державної податкової служби / органах доходів і зборів зі спеціальними званнями.

Ці періоди відповідачами не заперечуються.

ОСОБА_1 з 19.09.2016 призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як пенсію по інвалідності ІІ групи; загальний страховий стаж, необхідний для такої пенсії, органом ПФУ підтверджено.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області сам зарахував до страхового стажу позивача періоди служби в податкових органах з 01.04.1995, зазначивши їх як періоди роботи державного службовця за посадами, віднесеними до ст. 25 Закону № 3723-ХІІ. Загальний стаж, зарахований позивачу, становить понад 40 років, а стаж державної служби станом на 01.05.2016 більше 20 років.

Позивач є особою з інвалідністю ІІ групи (загальне захворювання), інвалідність установлена в період її перебування на державній службі.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.08.2022 у справі № 560/5689/22, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2023, визнано протиправним та скасовано попереднє рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області про відмову ОСОБА_1 у переході на пенсію по інвалідності державного службовця. Цим же рішенням встановлено, що: періоди служби позивача в податкових органах з 01.04.1995 по 27.01.2022 зараховуються до стажу державної служби; станом на 01.05.2016 позивач мала понад 20 років стажу державної служби; за нею збережено право на пенсію державного службовця за ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.

У задоволенні вимоги про зобов`язання призначити пенсію по інвалідності державного службовця на ту дату відмовлено з мотивів неприпинення державної служби позивачем.

На виконання Закону України «Про державну податкову службу в Україні» та підзаконних актів позивачці присвоювалися спеціальні звання податкової служби, а її посади відносилися до посад державних службовців зі спеціальним статусом.

На підставі наказу ГУ ДПС у Хмельницькій області від 18.12.2024 № 544-о позивача звільнено з посади державної служби з 19.12.2024 у зв`язку зі скороченням чисельності/штату державних службовців.

27.12.2024 позивач звернулась до територіального органу ПФУ із заявою про перехід на пенсію по інвалідності за іншим Законом як пенсію державного службовця за ст. 37 Закону № 3723-ХІІ з 27.12.2024, додавши, зокрема, довідки ГУ ДПС у Хмельницькій області від 25.12.2024 № 390/Я/22-01-10-02-06, № 391/Я/22-01-10-02-06, № 392/Я/22-01-10-02-06 про складові заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади і рангу.

Заяву позивача за принципом екстериторіальності розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яке за результатами розгляду прийняло рішення від 02.01.2025 № 07, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 27.12.2024 відмовлено з мотивів того, що чинним законодавством не передбачено призначення пенсії по інвалідності державного службовця, а пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону № 1058-IV.

Листом ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 10.02.2025 позивачці додатково роз`яснено позицію органів ПФУ щодо відсутності, на їх думку, підстав для призначення пенсії по інвалідності державного службовця та щодо неприйнятності поданих довідок для визначення розміру пенсії.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.

Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.

Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.

Згідно із ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у справі № 560/5689/22 судом між ОСОБА_1 та ГУ ПФУ в Запорізькій області вже встановлено, що: позивач проходила службу в податкових органах на посадах, віднесених до посад державної служби, з 01.04.1995 по 27.01.2022; станом на 01.05.2016 стаж її державної служби становив понад 20 років; за нею збережено право на пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ на підставі пунктів 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII.

Ці обставини є преюдиційними для теперішньої справи і повторному доказуванню не підлягають.

Крім того, суд вказує на те, що правовий статус посадових осіб податкових органів зі спеціальними званнями як державних службовців зі спеціальним статусом та зарахування періоду служби в податкових органах до стажу державної служби, що дає право на пенсію за ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, неодноразово підтверджені Верховним Судом України (наприклад, постанова від 22.10.2013 у справі № 21-340а13).

Отже, доводи відповідачів щодо «відсутності стажу державної служби» чи «незарахування періодів служби зі спеціальними званнями» суперечать як преюдиційним висновкам суду у справі № 560/5689/22, так і усталеній судовій практиці касаційної інстанції, та відхиляються судом.

Так, ч. 1 ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» (у редакції, чинній до 01.05.2016) було передбачено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно із ч. 9 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» (у редакції, чинній до 01.05.2016), пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особам, визнаним інвалідами I або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Отже, суд вказує на те, що до 01.05.2016 Закон № 3723-ХІІ прямо передбачав пенсію по інвалідності державного службовця.

З 01.05.2016 набрав чинності Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу», яким Закон № 3723-ХІІ було визнано таким, що втратив чинність, за винятком окремих положень.

Так, стаття 90 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній станом на 02.01.2025) встановлює, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому, п. 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII (у тій же редакції) визначають, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у справі № 822/524/18 (Пз/9901/23/18) та Касаційний адміністративний суд у постанові від 25.03.2021 у справі № 645/3044/17 роз`яснили, що зазначені перехідні положення зберігають право не лише на пенсію за віком, а й на пенсію по інвалідності державного службовця за ст. 37 Закону № 3723-ХІІ для осіб, які виконали сукупність умов цієї норми.

Отже, суд виходить з того, позиція відповідача про те, що після 01.05.2016 пенсія по інвалідності державного службовця «не передбачена чинним законодавством», прямо суперечить зазначеним вище прикінцевим та перехідним положенням Закону № 889-VIII та правовим висновкам Верховного Суду.

У рішенні у зразковій справі Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 822/524/18 (Пз/9901/23/18), залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019, сформульовано правовий висновок, що обов`язковими умовами для збереження в особи права на призначення пенсії по інвалідності державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є: наявність станом на 01.05.2016 стажу державної служби, визначеного п. 10 або п. 12 розділу XI Закону № 889-VIII; встановлення особі інвалідності І або ІІ групи; наявність страхового стажу, достатнього для пенсії по інвалідності за Законом № 1058-IV; перебування на посадах державної служби у період встановлення інвалідності (для першої групи умов) або безпосередньо перед зверненням за пенсією (для другої групи осіб).

У постанові від 25.03.2021 у справі № 645/3044/17 Верховний Суд підтвердив цю позицію та зобов`язав орган ПФУ змінити вид пенсії з пенсії по інвалідності за Законом № 1058-IV на пенсію по інвалідності державного службовця, починаючи з дати звернення, у розмірі 60 % заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.06.2023 у справі № 560/5061/22 додатково підтверджено, що п. 10, 12 розділу XI Закону № 889-VIII зберігають право на призначення пенсії за ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, у тому числі пенсії по інвалідності, і що протилежне розуміння з боку органів ПФУ є неправильним застосуванням норми права.

Отже, суд зазначає про те, що на дату прийняття спірного рішення (02.01.2025) існувала усталена практика Верховного Суду, яка прямо спростовувала правову позицію відповідача у спірних правовідносинах.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 № 622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» затверджено Порядок призначення пенсій деяким категоріям осіб (далі Порядок № 622 у редакції, чинній станом на 27.12.2024).

Пункт 2 Порядку № 622 встановлює, що згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII Про державну службу на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 р. № 3723-XII Про державну службу (далі - Закон) мають право особи, які на день набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII Про державну службу: мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України; займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.

Пунктом 4 Порядку № 622 передбачено, що пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. При цьому: посадовий оклад, надбавки за ранг та вислугу років враховуються в розмірах, установлених на день звернення за призначенням пенсії за останньою займаною посадою державної служби (або прирівняною до неї у разі відсутності у державному органі відповідних посад державної служби); розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв починаючи з 1 травня 2016 року. Середньомісячна сума зазначених виплат за 60 календарних місяців визначається шляхом ділення загальної суми цих виплат на 60. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні; у разі коли в осіб, зазначених в пункті 2 цього Порядку, станом на дату звернення немає 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією починаючи з 1 травня 2016 р., середньомісячна сума виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років) визначається шляхом ділення загальної суми таких виплат за наявні місяці роботи починаючи з 1 травня 2016 р. на кількість таких місяців. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні. При цьому для державних службовців, які звернулися за призначенням пенсії у травні 2016 р., а також для осіб, які не працювали починаючи з 1 травня 2016 р. на посадах державної служби, сума виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років) визначається з розрахунку таких виплат за травень 2016 р. як за повний місяць; матеріальна допомога та виплати, які нараховуються за період, що перевищує календарний місяць, враховуються в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді.

За бажанням осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, і які на дату виходу на пенсію не перебувають на державній службі, розмір зазначених в абзацах третьому - п`ятому цього пункту виплат визначається в середніх розмірах, визначених законодавством, таких виплат за місяць, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії за відповідною (прирівняною) посадою (посадами) за останнім місцем роботи на державній службі. Середньомісячна сума зазначених виплат за місяць визначається шляхом ділення загальної суми таких виплат за місяць на фактичну чисельність державних службовців за відповідною (прирівняною) посадою (посадами) за останнім місцем роботи на державній службі.

Визначення заробітної плати для призначення пенсії державним службовцям, які працювали в державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, здійснюється з урахуванням положень пунктів 4-1 і 4-2 цього Порядку.

З огляду на викладене вище, суд виходить з того, що: 60-відсотковий розмір пенсії є прямою законодавчою гарантією, а не елементом розсуду органу ПФУ; довідки про заробітну плату, оформлені за формами, затвердженими постановою Правління ПФУ № 1-3 від 17.01.2017, є належними та достатніми документами для обчислення розміру пенсії.

При цьому, суд вказує на те, що Постанова Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1409 Питання оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2024 році, на яку посилається відповідач, стосується оплати праці працюючих державних службовців і не змінює Порядок № 622 щодо підстав та розміру призначення пенсії державного службовця.

Враховуючи наведене вище, оцінюючи, чи виконані щодо ОСОБА_1 умови, визначені в зразковій справі № 822/524/18 та в справі № 645/3044/17, суд зазначає про таке.

Наявність спеціального стажу державної служби станом на 01.05.2016.

Це встановлено рішенням суду у справі № 560/5689/22: стаж державної служби позивача на 01.05.2016 перевищував 20 років.

Встановлення інвалідності ІІ групи у період проходження державної служби.

Довідки МСЕК засвідчують, що позивачці встановлено інвалідність ІІ групи в період її роботи на посаді державної служби.

Наявність страхового стажу, необхідного для пенсії по інвалідності.

Призначення позивачці з 19.09.2016 пенсії по інвалідності за Законом № 1058-IV саме по собі свідчить про те, що орган ПФУ визнав достатність її страхового стажу для пенсії по інвалідності.

Припинення державної служби.

На момент звернення із заявою від 27.12.2024 позивач вже була звільнена з державної служби (19.12.2024).

Суд звертає увагу на те, що саме відсутність припинення державної служби позивача була єдиною перешкодою для безпосереднього призначення їй пенсії по інвалідності державного службовця, на яку вказував суд у своєму рішенні у справі № 560/5689/22.

Отже, суд виходить з тих міркувань, що станом на 27.12.2024, коли позивач звернулася із заявою про перехід на пенсію по інвалідності державного службовця, усі умови для призначення такої пенсії нею були виконані.

Надаючи оцінку правомірності оспорюваного рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 02.01.2025, суд зазначає про таке.

Спірне рішення від 02.01.2025 ґрунтується на єдиному ключовому мотиві: нібито відсутності в чинному законодавстві можливості призначення пенсії по інвалідності державного службовця за ст. 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016.

Як встановлено судом вище, така позиція: суперечить п. 10, 12 розділу XI Закону № 889-VIII, які прямо зберігають право на пенсію за ст. 37 Закону № 3723-ХІІ; не узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18, у справі № 645/3044/17 та у справі № 560/5061/22, які є обов`язковими для відповідача - ГУ ПФУ в Запорізькій області у силу положень ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Одночасно відповідач - ГУ ПФУ в Запорізькій області не надав суду жодних доказів, які б свідчили, що станом на 02.01.2025 існували законні підстави відмовити позивачу у переведенні на пенсію по інвалідності державного службовця за наявності виконаних умов, окрім його неправильного тлумачення норм права.

Отже, рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 02.01.2025 № 07 є неправомірним, оскільки: прийняте з порушенням вимог ст. 19 Конституції України (діяльність органів влади лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України); не відповідає принципу обґрунтованості рішень суб`єкта владних повноважень (ч. 2 ст. 2 КАС України); суперечить спеціальним нормам матеріального права та усталеній практиці Верховного Суду в аналогічних правовідносинах.

Тому перша позовна вимога позивача про визнання протиправним та скасування цього рішення є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо другої позовної вимоги позивача, то необхідно зазначити про таке.

Відповідно до змісту п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання рішення суду має забезпечувати можливість його примусового виконання без повторного звернення до суду.

У справах, де закон не залишає органу дискреції (вільного розсуду), а встановлює чіткий алгоритм дій, суд має право та обов`язок зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення (призначити пенсію, змінити вид пенсії тощо). Ця позиція послідовно підтримується Верховним Судом, у тому числі у справі № 645/3044/17, де суд саме зобов`язав змінити вид пенсії на пенсію по інвалідності державного службовця у розмірі 60 % заробітної плати.

У даній справі: правові підстави для призначення позивачці пенсії по інвалідності державного службовця вже встановлені судом; інших підстав для відмови у призначенні пенсії (ні за змістом спірного рішення, ні за матеріалами справи) відповідачі не навели; обчислення розміру пенсії у 60 % від заробітної плати на підставі належних довідок є технічною дією, що здійснюється за чітким алгоритмом Порядку № 622 і не містить елементів дискреції.

Обмеження способу захисту лише скасуванням рішення (без зобов`язання призначити пенсію) змусило б позивача знову звертатися до оргінів ПФУ, а потім, у разі нової відмови, знову до суду, що суперечить як принципу ефективності судового захисту, так і наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду.

З огляду на те, що оспорюване рішення приймалося за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, саме цей орган є належним суб`єктом владних повноважень, на якого має бути покладено обов`язок усунути наслідки протиправного рішення, у тому числі шляхом призначення позивача належної пенсії.

Тому суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту у цій справі є не лише скасування протиправного рішення, а й зобов`язання саме ГУ ПФУ в Запорізькій області призначити позивачу пенсії по інвалідності державного службовця за ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.

Водночас, щодо призначення позивачу пенсії з 27.12.2024 у розмірі 60 % заробітку за довідками ГУ ДПС, то суд вказує на таке.

Положення пункту 4 Порядку № 622 (у редакції, чинній станом на 27.12.2024) передбачають, що пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права.

Позивач звернулася із заявою про перехід на пенсію по інвалідності державного службовця 27.12.2024, коли: вона вже була звільнена з державної служби (19.12.2024); мала встановлену інвалідність ІІ групи; мала збережене право на пенсію державного службовця за ст. 37 Закону № 3723-ХІІ; мала достатній страховий стаж.

Отже, право на пенсію по інвалідності державного службовця в позивача на момент звернення вже виникло, тому пенсія має бути призначена з 27.12.2024.

Із приводу розміру пенсії, яка має бути призначена позивачу, то суд виходить із такого.

Як зазначено вище, ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ (редакція до 01.05.2016) та п. 4 Порядку № 622 (редакція станом на 27.12.2024) встановлюють, що пенсія державного службовця призначається в розмірі 60 % від заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок.

Подані позивачем довідки ГУ ДПС у Хмельницькій області від 25.12.2024 № 390/Я/22-01-10-02-06, № 391/Я/22-01-10-02-06, № 392/Я/22-01-10-02-06 за змістом та формою відповідають типовим формам довідок, затвердженим постановою Правління ПФУ № 1-3 від 17.01.2017, і видані саме як довідки про складові заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи. Такі довідки прямо передбачені п. 4 Порядку № 622 як база для обчислення розміру пенсії.

Верховний Суд у справі № 645/3044/17 визнав законним призначення пенсії по інвалідності державного службовця у розмірі 60 % заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи, визначеної на підставі таких довідок, і зобов`язав орган ПФУ здійснити таке призначення.

Аргументи відповідачів про непридатність довідок у зв`язку зі змінами в оплаті праці державних службовців (постанова Кабінету Міністрів України № 1409 тощо) відхиляються судом, оскільки: постанова № 1409 регулює оплату праці, а не порядок призначення пенсій; до Порядку № 622 у зв`язку з цією постановою не було внесено змін, які б скасовували 60-відсотковий розмір пенсії чи інший підхід до врахування довідок.

Відповідачі не надали жодного доказу, який би ставив під сумнів достовірність даних про заробітну плату, зазначених у довідках ГУ ДПС, а отже, у суду відсутні фактичні підстави не брати їх до уваги.

Отже, друга позовна вимога в частині призначення пенсії по інвалідності державного службовця з 27.12.2024 у розмірі 60 % заробітку, визначеного у довідках ГУ ДПС, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Водночас, щодо вимог позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 з 27 грудня 2024 року пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідках Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 25 грудня 2024 року № 390/Я/22-01-10-02-06, № 391/Я/22- 01-10-02-06 і №392/Я/22-01-10-02-06, то суд зазначає про таке.

Як убачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення, спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у призначенні позивачу пенсії по інвалідності.

Саме це рішення є предметом оскарження у цій справі, і саме воно зумовило порушення права позивача на призначення зазначеної пенсії.

Водночас, на момент розгляду справи судом рішення про призначення пенсії позивачу ще не прийнято.

Суд у цьому рішенні суду визнає протиправним та скасовує зазначене вище рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області, а також зобов`язує ГУ ПФУ в Запорізькій області прийняти рішення про призначення позивачу пенсії по інвалідності державного службовця з 27.12.2024.

Суд зазначає, що нарахування та фактична виплата пенсії по інвалідності державного службовця позивачу Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області є наступним етапом реалізації рішення про призначення пенсії та здійснюється в межах виконання: рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, прийнятого на виконання цього рішення суду; а також цього рішення суду в порядку, визначеному главою 11 Кодексу адміністративного судочинства України та Законом України «Про виконавче провадження».

У той же час, станом на час ухвалення цього рішення суду відсутній самостійний спір щодо неправомірної відмови або бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області саме у частині нарахування та виплати вже призначеної пенсії, оскільки така пенсія ще не була призначена і відповідне рішення в Запорізькій області ще не приймалося.

Тому вимога про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити нарахування та виплату пенсії по інвалідності державного службовця фактично стосується майбутніх дій, пов`язаних із виконанням цього судового рішення, а не усунення вже допущеного порушення з боку цього державного органу.

Відповідно до змісту статей 2, 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України суд здійснює захист порушеного права шляхом застосування способу захисту, який відповідає характеру спірних правовідносин та є необхідним і достатнім для відновлення такого права.

При цьому, суд не може покладати на суб`єкта владних повноважень обов`язки, пов`язані з майбутніми діями, які стануть актуальними лише після виконання іншого рішення, оскільки такі вимоги є передчасними і виходять за межі реального предмета спору.

Отже, позовна вимога про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити нарахування та виплату пенсії по інвалідності державного службовця позивачу, починаючи з 27 грудня 2024 року, за наведених обставин є передчасною, оскільки стосується дій, які мають бути вчинені в межах виконання судового рішення та рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області про призначення пенсії позивачу, і на момент розгляду справи не пов`язана з уже вчиненими протиправними діями або бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

У зв`язку з цим зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню як така, що заявлена передчасно та не відповідає характеру спірних правовідносин у цій справі.

З урахуванням викладеного суд доходить висновку: рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 02.01.2025 № 07 ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права та суперечить сталій практиці Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, у зв`язку з чим є протиправним і підлягає скасуванню; позивач виконала всі умови для призначення їй пенсії по інвалідності державного службовця за ст. 37 Закону № 3723-ХІІ (редакція до 01.05.2016), а тому ГУ ПФУ в Запорізькій області позбавлене дискреції щодо питання призначення чи непризначення такої пенсії позивачу; позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити нарахування та виплату пенсії по інвалідності державного службовця позивачу, починаючи з 27 грудня 2024 року, є передчасними, а тому, задоволенню не підлягають; для ефективного захисту порушеного права позивача є необхідним скасувати оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області й зобов`язати той самий територіальний орган ПФУ ГУ ПФУ в Запорізькій області, який прийняв оспорюване рішення, призначити позивачу пенсію по інвалідності державного службовця з 27.12.2024 у розмірі 60 % заробітку, визначеного у відповідних довідках.

Отже, у цій справі позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище.

Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.

Підстави для розподілу судових витрат в частині сплати судового збору у цій справі відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 02.01.2025 № 07 (№ 05/03-16) про відмову ОСОБА_1 у переведенні на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області: призначити ОСОБА_1 з 27 грудня 2024 року пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ; обчислити розмір цієї пенсії у розмірі 60 (шістдесяти) відсотків від заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи ОСОБА_1 на державній службі, визначеної згідно з Порядком призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 № 622, на підставі довідок Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 25.12.2024 № 390/Я/22-01-10-02-06, № 391/Я/22-01-10-02-06 та № 392/Я/22-01-10-02-06.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )
Відповідач:Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (просп. Соборний, 158Б,м. Запоріжжя,Запорізька обл., Запорізький р-н,69005 , код ЄДРПОУ - 20490012) Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Гната Чекірди, 10,м. Хмельницький,Хмельницька обл., Хмельницький р-н,29013 , код ЄДРПОУ - 21318350)

Головуючий суддя Є.В. Печений