Справа № 460/25428/23
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2026-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 березня 2026 року

м. Київ

справа №460/25428/23

адміністративне провадження № К/990/54391/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Білак М.В., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Таргоній Андрій Володимирович, на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Рівненській області (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним і скасування пункту 1 наказу № 1138 від 10.10.2023 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та звільнення зі служби в поліції згідно з пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»;

- визнати протиправним та скасування наказу № 250 о/с від 18.10.2023 «По особовому складу» про звільнення зі служби в поліції;

- поновити на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції № 4 Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13.02.2025, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025, в задоволенні позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись із такими рішеннями судів попередніх інстанцій ОСОБА_1 , в інтересах якого дієла адвокатка Власник В.Я., звернувся до Верховного Суду (далі - Суд) з касаційною скаргою.

Ухвалою Суду від 20.08.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого дієла адвокатка Власник В.Я., на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025 у справі № 460/25428/23 повернуто на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

08.09.2025 до Суду надійшла повторна касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого дієла адвокатка Власник В.Я., на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025 у справі № 460/25428/23.

Ухвалою Суду від 29.09.2025 касаційну скаргу залишено без руху, запропоновано скаржнику усунути недоліки касаційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, шляхом надання уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.

Ухвалою Суду від 10.11.2025 касаційну скаргу повернуто скаржнику на підставі частини другої статті 332 КАС України, оскільки у встановлений судом строк не усунуто недоліки касаційної скарги, зазначені в ухвалі Суду від 29.09.2025.

24.12.2025 до Суду втретє надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Таргоній А.В., на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025 у справі № 460/25428/23.

Ухвалою Суду від 20.01.2026 касаційну скаргу залишено без руху, з підстав недотримання вимог статті 330 КАС України. Заявникові надано строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання до суду касаційної інстанції:

- уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи;

- клопотання із зазначенням підстав для поновлення строку на касаційне оскарження з відповідними обґрунтуваннями та доказами причин пропуску такого строку.

Разом із цим, скаржнику було роз`яснено, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині невиконання вимог статті 330 КАС України касаційна скарга буде повернута, а у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині виконання вимог частини третьої статті 332 КАС України у відкритті касаційної скарги буде відмовлено.

Згідно з інформацією, наявною в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», електронний документ (ухвала суду про залишення касаційної скарги без руху від 20.01.2026) доставлена в Електронний кабінет адвоката Таргонія А.В. 21.01.2026 о 20:44, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Частиною одинадцять статті 251 КАС України передбачено, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом із повідомленням про вручення.

Відповідно до частини шостої статті 251 КАС України якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Згідно пункту 2 частини шостої статті 251 КАС України днем вручення судового рішення є день вручення судового рішення, за умови отримання відповідного повідомлення про його доставлення.

Відповідно до частини сьомої статті 251 КАС України якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Копія ухвали Верховного Суду від 20.01.2026 направлена скаржнику поштовим відправленням зі штрихкодовим ідентифікатором R53, копія ухвали про залишення касаційної скарги без руху отримана позивачем 07.02.2026, що підтверджено розпискою у вказаному повідомленні.

23.02.2026 на адресу Верховного Суду від скаржника на виконання ухвали про залишення без руху надійшла уточнена касаційна скарга та клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

В уточненій касаційній скарзі скаржник, на обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, послався на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає, що судами попередніх інстанцій застосовано статті 14, 15 та 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, частину першу статті 19 Закону України «Про Національну поліцію», пункт 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», без урахування висновків Верховного Суду викладених у постановах від 30.09.2020 у справі № 200/142/20-а та у від 11.04.2024 у справі № 160/5820/23.

Суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати норму права, яку на його думку, застосовано судами попередніх інстанцій всупереч висновкам Верховного Суду.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Умовою перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 констатувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо оцінки подібності правовідносин на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Тож, суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Щодо доводів скаржника в уточненій касаційній скарзі про наявність підстав для касаційного оскарження судових рішень, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та посилання на те, що судами попередніх інстанцій застосовано статті 14, 15 та 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, частину першу статті 19 Закону України «Про Національну поліцію», пункт 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», без урахування висновків Верховного Суду викладених у постановах від 30.09.2020 у справі № 200/142/20-а та у від 11.04.2024 у справі № 160/5820/23, суд зазначає наступне.

Аналогічні доводи касаційної скарги скаржником були вказані у попередніх касаційних скаргах, та Верховний Суд в ухвалах від 29.09.2025 та 20.01.2026 вже надав оцінку вказаними доводам касаційної скарги, та виходив із наступного.

Зокрема в ухвалі від 20.01.2026 Верховний Суд зауважив, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для перегляду судових рішень у цій справі, позивач стверджував, що суди попередніх інстанцій застосували зазначені норми права без урахування висновків Верховного Суду викладених у справах № 200/142/20-а та № 160/5820/23 та переконував, що жодного доказу вчинення ним дисциплінарного проступку службовим розслідуванням не встановлено, у висновку службового розслідування та у наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності немає підстав на конкретну протиправну дію чи бездіяльність позивача, яка може свідчити про вчинення ним дисциплінарного проступку.

Проте у справі № 460/25428/23 суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що за результатами службового розслідування комісія встановила, що у діянні ОСОБА_1 вбачається порушення службової дисципліни, що утворює склад дисциплінарного проступку, який виразився у порушенні Присяги, Посадової інструкції, Закону України «Про Національну поліцію» та Дисциплінарного статуту Національної поліції України, що призвело до виникнення надзвичайної події, яка підриває авторитет Національної поліції, ім`я та статус останнього, як поліцейського, дискредитації звання поліцейського, у зв`язку з чим запропоновано звільнити його зі служби в поліції.

Водночас суди вказали, що відсутність вироку суду про визнання позивача винним у інкримінованому кримінальному правопорушенні не є підставою для скасування спірних наказів, оскільки позивача звільнено не за вчинення злочину, а за порушення службової дисципліни. Зокрема в наказі про звільнення вказаний пункт 6 частини першої статті 77 Закону № 580-УІІІ, а не пункт 10 цієї норми, відповідно до якої поліцейський може бути звільнений у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення, зокрема, кримінального правопорушення. Також наголосили, що дисциплінарна та кримінальна відповідальність поліцейського є окремими видами юридичної відповідальності, порядок та підстави притягнення поліцейських до конкретного виду юридичної відповідальності здійснюється за окремими процедурами, урегульованими різними нормативно-правовими актами.

У підсумку суди попередніх інстанцій дійшли до висновку, що ГУ НП в Рівненській області, приймаючи оскаржувані пункт 1 наказу № 1138 від 10.10.2023 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та наказ № 250 о/с від 18.10.2023 «По особовому складу» про звільнення зі служби в поліції, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлені чинним законодавством.

Натомість у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 200/142/20-а цей суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій не з`ясували, які фактичні обставини були встановлені дисциплінарною комісією та які матеріали були зібрані та досліджені нею під час дисциплінарного провадження, та чи встановлено у підсумку, які конкретно протиправні або неетичні дії вчинив позивач. Не дослідили та не надали оцінку тому, чи становили описані у висновку службового розслідування дії позивача склад дисциплінарного проступку, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію ті ж самі дії поліцейського отримали в рамках кримінального провадження.

У постанові Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 160/5820/23 зазначено, що вирішення питання про правомірність притягнення працівника органів внутрішніх справ до дисциплінарної відповідальності, передбачає необхідність з`ясовувати саме склад дисциплінарного проступку в його діях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію, ці ж самі дії особи, отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи. Дисциплінарна відповідальність є окремим/самостійним видом юридичної відповідальності і вирішення питання про правомірність притягнення особи до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясування складу дисциплінарного проступку в її діях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію ті самі дії особи-поліцейського отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали чи можуть настати для такої особи.

Підставою для скасування Верховним Судом рішень судів попередніх інстанцій у справі № 160/5820/23 та направлення справи на новий судовий розгляд стали висновки про те, що суд першої інстанції не перевірив доводів позивача щодо порушення процедури проведення службового розслідування та необґрунтованості висновків комісії, обмежившись відображенням цих висновків у судовому рішенні, водночас апеляційний суд цих помилок не виправив та не надав відповіді на ключові аргументи скаржника, які він ставив з урахуванням висновків місцевого адміністративного суду, зокрема, щодо незабезпечення права позивача на захист та надання пояснень щодо тих питань, які перевірялися під час службового розслідування, відповідності закону виходу комісії за межі предмета службового розслідування та необґрунтованості висновків цього службового розслідування з урахуванням мети його призначення.

Суд зауважує, що виносновки, викладенні у вищенаведенних постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку з обсягом встановленим обставинам в кожній справі окремо, тому адміністративні суду не повині сприймати як обов`язкові висновки, викладенні у постановах Верховного Суду, здійсненні на підставі відповідних фактинчих обставинах справи.

При цьому варто зауважити, що різниця у фактичних обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм. Тому, сам факт наявності судових рішень, якими визнано не правомірність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», не свідчить про застосування судами у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду.

Отже, повторне наведення скаржником тих самих аргументів, яким судом уже надано оцінку та які визнано недостатніми для відкриття касаційного провадження, не спростовує висновків суду про неналежне оформлення касаційної скарги. Оскільки скаржник не усунув недоліки у спосіб, визначений попередніми ухвалами, а лише дублює раніше висловлену позицію, суд не вбачає підстав для повторного аналізу тих самих доводів та як на підстави касаційного оскарження.

Отже, уточненна касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Крім того, в уточнененій касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження, однак не обґрунтовує та не надає доказів наявності поважних причин пропуску такого строку.

Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Також згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Тобто особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, цілком використовувати наявні засоби та можливості, передбачені законодавством. Отже, учасники процесу мають діяти вчасно та в належний спосіб, вони не мають допускати затримки та невиправданого зволікання під час виконання своїх процесуальних обов`язків.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 виснувала, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, зокрема, і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Приписи пункту 4 частини першої статті 333 КАС України є імперативними та зобов`язують суд, у разі якщо особою у визначений строк не буде подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або у поданій заяві будуть наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними, відмовити у відкритті касаційного провадження.

Такий підхід обумовлений тим, що право на оскарження судового рішення обмежене встановленим у законі строком на касаційне оскарження, покликаним на дотримання принципу правової визначеності як одного з елементів верховенства права, та має дисциплінувати суб`єктів адміністративного судочинства.

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.

Колегія суддів зазначає, що поновлення строку не є обов`язком суду, а є предметом його оцінки (розсуду) залежно від встановлених обставин, доводів і доказів сторін.

Водночас, сам по собі факт повернення касаційної скарги та повторне звернення до Верховного Суду із касаційною скаргою не свідчить про наявність дійсно істотних перешкод чи труднощів для своєчасного вчинення процесуальних дій, які не залежать від волевиявлення особи.

Ухвалою Верховного Суду від 20.08.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025 у справі № 460/25428/23 повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, оскільки у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Ухвалою Суду від 29.09.2025 касаційну скаргу залишено без руху, запропоновано скаржнику усунути недоліки касаційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, шляхом надання уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.

Ухвалою Верховного Суду від 10.11.2025 касаційну скаргу повернуто скаржнику на підставі частини другої статті 332 КАС України, оскільки у встановлений судом строк не усунуто недоліки касаційної скарги, зазначені в ухвалі Суду від 29.09.2025.

Суд враховує, що скаржнику було забезпечено практичну можливість оформити касаційну скаргу відповідно до вимог, встановленими статтею 330 КАС України.

Суд, не заперечуючи права учасників справи на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, зазначає, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини другої статті 332 КАС України у системному зв`язку із частиною восьмою статті 169 КАС України, з положень яких витікає, що скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.

Суд звертає увагу касатора, що та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.

Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку. При цьому, такі дії залежали виключно від скаржника.

Звернення з цією касаційною скаргою є третім, а підставою для повернення попередніх касаційних скарг стало недотримання саме скаржником вимог статей 328 і 330 КАС України щодо належного викладення підстав, тобто, саме проявлений скаржником підхід до оформлення касаційних скарг став причиною для їх повернення.

Слід зазначити, що право у визначених законом випадках на касаційний перегляд судових рішень кореспондується з обов`язком дотримуватися процесуального законодавства щодо порядку, строків і умов реалізації цього права. Такі процесуальні обов`язки для всіх учасників судового процесу є однаковими, що забезпечує принцип рівності сторін.

При цьому поновлення строку не є обов`язком суду, а є предметом його оцінки (розсуду) залежно від встановлених обставин, доводів і доказів сторін. У разі подання позивачем клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження суд повинен надати йому оцінку та вирішити шляхом визнання/невизнання причин пропуску такого строку поважними/неповажними.

Суд підкреслює, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання касаційної скарги здійснюється судом касаційної інстанції у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на касаційне оскарження судового рішення.

На підставі наведеного Суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення процесуального строку на касаційне оскарження, оскільки скаржником не зазначено об`єктивних причин його пропуску та не надано доказів, що це підтверджують.

Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 20.01.2026 в частині надання уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи, та в частині надання клопотання із зазначенням підстав для поновлення строку на касаційне оскарження з відповідними обґрунтуваннями та доказами причин пропуску такого строку про залишення касаційної скарги без руху.

Отже, враховуючи положення частин першої та другої статті 329 КАС України, не надання скаржником клопотання із зазначенням підстав для поновлення строку на касаційне оскарження з відповідними обґрунтуваннями та доказами причин пропуску такого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання поважними причини пропуску скаржником строку на касаційне оскарження та для поновлення процесуального строку на касаційне оскарження.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, а також, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.

Враховуючи, що скаржником подано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, однак жодним чином не обґрунтовано та не надано доказів наявності поважних причин пропуску такого строку, Суд вважає за необхідне застосувати процесуальний наслідок, передбачений пунктом 4 частини першої статті 333 КАС України.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Таргоній Андрій Володимирович, про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2025 року у справі № 460/25428/23.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Таргоній Андрій Вікторович, на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько М.В. Білак
В.М. Соколов