Справа № 200/483/25
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2026-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року Справа№200/483/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 26 грудня 2024 року № 37 щодо відмови призначити позивачу пенсію за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу позивача, що дає право на отримання пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», періоди його роботи з 26 серпня 1993 року по 15 березня 1994 року, з 15 червня 1994 року по 7 лютого 1995 року, з 1 жовтня 1997 року по 1 грудня 1997 року та з 3 лютого 2001 року по 10 березня 2003 року та зобов`язати призначити пенсію за віком з 20 грудня 2024 року.

Ухвалою суду від 27 січня 2025 року відкрито провадження у справі; призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи; зобов`язано відповідача надати додаткові доказі по справі.

4 лютого 2025 року до суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надійшов відзив на позов із додатковими доказами по справі, разом із відзивом надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості другого відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області.

Ухвалою суду від 7 лютого 2025 року відмовлено в залучені до участі у справі в якості другого відповідача Головного управління Пенсійного фонду в Вінницькій області.

Суд вважає за необхідне зазначити, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан із 5 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженими відповідними законами, дія воєнного стану неодноразово продовжувалась та станом на час розгляду справи в Україні продовжує діяти воєнний стан.

В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено наступне.

20 грудня 2024 року позивач звернувся із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 37 від 26 грудня 2024 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії через відсутність необхідного, страхового стажу, оскільки його загальний страховий стаж становить 22 роки 7 місяців 9 днів при необхідному 25 років.

В рішенні відповідач зазначив, що за наданими документами згідно з трудовою книжкою від липня 1989 року НОМЕР_1 до страхового стажу позивача не зараховано періоди його роботи:

з 26 серпня 1993 року по 15 березня 1994 року оскільки організація знаходиться на території держави, з якою розірвано дипломатичні відносини на підставі Указу Президента України від 24 грудня 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»;

з 15 червня 1994 по 7 лютого 1995 року оскільки запис про роботу не завірений печаткою;

з 1 жовтня 1997 року по 1 грудня 1997 року оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу;

з 3 лютого 2001 року по 10 березня 2003 року оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу (довідки форми ОК-5) відсутня інформація про сплату страхових внесків.

Позивач вважає рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки на час звернення із заявою він мав необхідний страховий стаж та, як наслідок, мав право на призначення пенсії відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Також позивач зазначив, що записи в його трудовій книжці містять всю необхідну інформацію про періоди його роботи, а також що обов`язок з внесення до трудової книжки працівника відповідних записів із дотриманням інструкції про порядок ведення трудових книжок покладається на роботодавця (а.с. 1-9).

У відзиві на позов Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зазначає про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог, обґрунтовуючи це наступним.

20 грудня 2024 року позивач звернувся із заявою від № 25499 про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Звернення позивача було направлено для опрацювання до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, яким 26 грудня 2024 року було прийнято рішення № 37 про відмову в призначенні позивачу пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

На момент звернення позивачу виповнилось 57 років 2 місяці, страховий стаж склав 22 роки 7 місяців 9 днів, що є недостатнім для призначення пільгової пенсії.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки від липня 1989 року серії НОМЕР_2 ;

- з 26 серпня 1993 року по 15 березня 1994 року, оскільки періоди роботи в Російській Федерації з 1 січня 1992 року не зараховуються до стажу ;

- з 15 червня 1994 року по 7 лютого 1995 року, оскільки запис про роботу не завірений печаткою;

- з 1 жовтня 1997 року по 1 грудня 1997 року, оскільки відсутня назва підприємства при прийняті на роботу;

- з 3 лютого 2001 року по 10 березня 2003 року, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу (довідка форми ОК-5) відсутня інформація про сплату страхових внесків.

Враховуючи вищенаведене, право на пенсію за віком у позивача відсутнє, а тому рішення управління про відмову в призначенні позивачу пенсії є правомірним.

Також у відзиві зазначено, що позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити позивачу пенсію на пільгових умовах є неможливим у зв`язку із тим, що позивач не перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області (а.с. 26-28).

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України згідно з паспортом серії НОМЕР_3 від 8 серпня 2002 року, РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 10-12, 34-38, 55).

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі ГУ ПФУ в Донецькій області, відповідач), , зареєстроване місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, є органом державної влади та належним відповідачем у справі (а.с. 29).

20 грудня 2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (Деснянський район) із заявою про призначення пенсії за віком (а.с. 32).

Відповідно до наданих відповідачем копій матеріалів з пенсійної справи позивача, разом із заявою позивач подав копії наступних документів: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; заяву про призначення/перерахунок пенсії; паспорта серії НОМЕР_3 від 8 серпня 2002 року; військового квитка від 3 грудня 1985 року № НОМЕР_5 ; довідки про безпосередньою участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України […] від 19 вересня 2024 року № 1952; посвідчення учасника бойових дій від 17 жовтня 2024 року № НОМЕР_6 ; трудової книжки серія НОМЕР_7 від липня 1989 року (а.с. 34-55).

Згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_7 від липня 1989 року, позивач:

- з 1 вересня 1985 року по 27 квітня 1997 року навчання у Київському будівельному технікумі транспортного будівництва (академвідпустка у зв`язку із призовом у Радянську армію з 18 листопада 1985 року по 28 січня 1988 року) (записи №№ 8-11);

- з 3 грудня 1985 року по 25 листопада 1987 року служба в рядах Радянської армії (запис № 1);

- з 10 липня 1989 року по 24 жовтня 1989 року проходив практику в Будівельно-монтажному управлінні № 6 Київметробуду гірником підземним 3 розряду підземних робіт з повним днем на виробничу практику (записи №№ 2, 3);

- з 6 лютого 1990 року по 1 березня 1990 року проходив практику в Тунельному загоні № 4 Київметробуду гірником 3 розряду на підземні роботи з повним робочим днем (записи №№ 4, 5);

- з 14 березня 1990 року по 5 квітня 1990 року працював в Дніпровському райгастрономторзі вантажником (записи №№ 6, 7);

- з 11 червня 1990 року по 1 жовтня 1990 року працював у Тунельному загоні № 4 Київметробуду гірником 3 розряду на підземних роботах з повним робочим днем (записи №№ 12, 13);

- з 26 жовтня 1990 року по 9 березня 1992 року працював в Управлінні по будівництву тунелів та підземних споруд спеціального призначення Тресту «Київпідземшляхбуд» прохідником 3 розряду на підземних роботах з повним робочим днем (записи №№ 14, 15);

- з 18 березня 1992 року по 26 липня 1993 року працював в Мостобудівельному поїзді № 36 Дорбудтресту Південно-Західної залізниці арматурником 5 розряду та будмайстром (записи №№ 16-18);

- з 26 серпня 1993 року по 15 березня 1994 року працював слюсарем-монтажником 6 розряду на будівельно-монтажній ділянці вахтовим методом в Нафтогазовидобувному управлінні «Пурнефть» ДГП «Пурнафтогазгеологія» Главтюменьгеології Державного комітету геології (район Крайньої Півночі) (записи №№ 18, 19);

- з 15 червня 1994 по 7 лютого 1995 року працював в ПБК «Творець» вантажником (запис №№ 20, 21);

- з 1 жовтня 1997 року по 1 грудня 1997 року працював в Спортивному клубі «ОЛІМП» робітником з обслуговування та ремонту спортивних споряджень (записи №№ 22, 25);

- з 3 лютого 2001 року по 10 березня 2003 року працював на ТОВ «БлуСтар» на посаді адміністратора (записи №№ 30, 31) (а.с. 13-17).

Відповідно до записів у військовому квитку від 3 грудня 1985 року № НОМЕР_5 , посвідченні учасника бойових дій від 17 жовтня 2024 року № 911949 та довідки про безпосередньою участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України […] від 19 вересня 2024 року № 1952 - позивач є учасником бойових дій та з 27 листопада 2023 року по 31 грудня 2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в с. Ямпіль Краматорського району Донецької області (а.с. 38-40, 55).

Рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 26 грудня 2024 року № 37 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 18, 62).

У рішенні зазначено наступне.

Вік заявника складає 57 років 2 місяці; заявник працює; відповідно до доданих до заяви від 20 грудня 2024 року документів страховий стаж складає 22 роки 7 місяців 9 днів.

За наданими документами згідно з трудовою книжкою від липня 1989 року серії НОМЕР_2 до страхового стажу не зараховано періоди роботи:

- з 26 серпня 1993 року по 15 березня 1994 року - оскільки організація знаходиться на території держави, з якою розірвано дипломатичні відносини на підставі Указу Президента України від 24 грудня 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»;

- з 15 червня 1994 року по 7 лютого 1995 року - оскільки запис про роботу не завірений печаткою;

- з 1 жовтня 1997 року по 1 грудня 1997 року - оскільки відсутня назва підприємства при прийняті на роботу;

- з 3 лютого 2001 року по 10 березня 2003 року - оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу (довідка форми ОК-5) відсутня інформація про сплату страхових внесків.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-ІV право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, особи начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, […] - після досягнення чоловіками 55 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків.

Вирішено відмовити у призначенні пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

Також зазначено, що на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України заявник не перебуває та пенсію не отримує; буде мати право на пенсійну виплату з 11 жовтня 2032 року (а.с. 18, 62).

Згідно із довідкою РС-право від 7 червня 2024 року, періоди роботи / навчання / військової служби позивача зараховані до його страхового стажу наступним чином:

- з 1 вересня 1985 року по 18 листопада 1985 року зараховано до страхового стажу (навчання у вищих/середн.НЗ) (0 років 2 місяці 18 днів);

- з 3 грудня 1985 року по 25 листопада 1987 року зараховано до страхового стажу (військова служба строкова) (1 рік 11 місяців 23 дні);

- з 29 листопада 1988 року по 27 квітня 1990 року зараховано до страхового стажу (навчання у вищих/середн. НЗ) (1 рік 4 місяці 29 днів);

- з 11 червня 1990 року по 1 жовтня 1990 року зараховано до страхового стажу (0 років 3 місяці 21 день);

- з 26 жовтня 1990 року по 9 березня 1992 року зараховано до страхового стажу (1 рік 4 місяці 14 днів);

- з 18 березня 1992 року по 10 лютого 1993 року зараховано до страхового стажу (0 років 10 місяців 23 дні);

- з 11 лютого 1993 року по 26 липня 1993 року зараховано до страхового стажу (0 років 5 місяців 16 днів);

- з 4 грудня 1997 року по 26 лютого 1999 року зараховано до страхового стажу (1 рік 2 місяці 23 дні);

- з 13 вересня 1999 року по 13 вересня 2000 року зараховано до страхового стажу (1 рік 0 місяців 1 день);

- з 16 травня 2003 року по 31 грудня 2003 року зараховано до страхового стажу (0 років 7 місяців 16 днів);

- з 1 січня 2004 року по 30 червня 2004 року зараховано до страхового стажу (0 років 6 місяців 0 днів);

- з 1 липня 2004 року по 3 червня 2005 року зараховано до страхового стажу (0 років 11 місяців 8 днів);

- з 1 липня 2005 року по 1 вересня 2005 року зараховано до страхового стажу (0 років 2 місяці 7 днів);

- з 14 вересня 2005 року по 17 лютого 2006 року зараховано до страхового стажу (0 років 0 місяців 7 днів);

- з 4 серпня 2006 року по 21 березня 2007 року зараховано до страхового стажу (0 років 8 місяців 0 днів);

- з 1 квітня 2007 року по 31 травня 2007 року зараховано до страхового стажу (0 років 2 місяці 0 днів);

- з 5 червня 2007 року по 31 жовтня 2007 року зараховано до страхового стажу (0 років 5 місяців 0 днів);

- з 1 листопада 2007 року по 2 червня 2008 року зараховано до страхового стажу (0 років 8 місяців 0 днів);

- з 6 червня 2008 року по 28 серпня 2008 року зараховано до страхового стажу (0 років 3 місяці 0 днів);

- з 9 вересня 2008 року по 31 жовтня 2008 року зараховано до страхового стажу (0 років 2 місяці 0 днів);

- з 14 листопада 2008 року по 11 травня 2009 року зараховано до страхового стажу (0 років 7 місяців 0 днів);

- з 7 жовтня 2010 року по 24 лютого 2011 року зараховано до страхового стажу (0 років 4 місяців 9 днів);

- з 1 березня 2011 року по 30 вересня 2011 року зараховано до страхового стажу (0 років 7 місяців 0 днів);

- з 27 листопада 2012 року по 27 грудня 2013 року зараховано до страхового стажу (0 років 8 місяців 2 дні);

- з 15 січня 2014 року по 15 грудня 2014 року зараховано до страхового стажу (1 рік 0 місяців 0 днів);

- з 19 грудня 2015 року по 15 листопада 2015 року зараховано до страхового стажу (безробіття) (0 років 8 місяців 25 днів);

- з 18 квітня 2016 року по 27 липня 2016 року зараховано до страхового стажу (0 років 3 місяці 18 днів);

- з 7 вересня 2016 року по 13 березня 2017 року зараховано до страхового стажу (0 років 6 місяців 13 днів);

- з 1 червня 2017 року по 31 липня 2017 року зараховано до страхового стажу (0 років 2 місяці 0 днів);

- з 1 січня 2018 року по 31 січня 2018 року зараховано до страхового стажу (0 років 0 місяців 5 днів);

- з 18 лютого 2019 року 23 квітня 2019 року зараховано до страхового стажу (0 років 2 місяці 14 днів);

- з 18 травня 2020 року по 31 липня 2020 року зараховано до страхового стажу (0 років 2 місяці 16 днів);

- з 19 листопада 2020 року по 31 січня 2022 року зараховано до страхового стажу (1 рік 3 місяці 0 днів);

- з 14 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року зараховано до страхового стажу (0 років 2 місяці 13 днів);

- з 5 травня 2022 року по 8 вересня 2023 року зараховано до страхового стажу (1 рік 4 місяці 25 днів);

- з 9 вересня 2023 по 30 вересня 2024 року зараховано до страхового стажу (1 рік 1 місяць 0 днів);

Всього: страховий стаж - 22 роки 7 місяців 9 днів (а.с. 60).

Як вбачається із цієї форми, спірні в межах цієї справи періоди роботи позивача (з 26 серпня 1993 року по 15 березня 1994 року, з 15 червня 1994 року по 7 лютого 1995 року, з 1 жовтня 1997 року по 1 грудня 1997 року та з 9 лютого 2001 року по 10 березня 2003 року) не зараховано до його страхового стажу.

Будучи не згодним із рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 26 грудня 2024 року № 37 про відмову у призначенні йому пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Відповідно до преамбули Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року (далі - Закон № 1058-IV), принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, […].

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, […].

Пунктом 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються, у тому числі, пенсія за віком.

Частиною 1 ст. 26 Закону № 1058-ІV встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: […] з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; […].

Відповідно до абз. 1 п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-ІV право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, особи начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, […] - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Як встановлено судом, позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та станом на час звернення із заявою про призначення пенсії досяг 55 років.

Також судом встановлено, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-ІV у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу (25 років), при цьому до страхового стажу ОСОБА_1 відповідачем не було зараховано періоди його роботи з 26 серпня 1993 року по 15 березня 1994 року, з 15 червня 1994 року по 7 лютого 1995 року, з 1 жовтня 1997 року по 1 грудня 1997 року та з 9 лютого 2001 року по 10 березня 2003 року.

Надаючи оцінку не зарахуванню до страхового стажу позивача періоду його роботи з 26 серпня 1993 року по 15 березня 1994 року у зв`язку із тим, що підприємство-працедавець знаходиться на території російської федерації, з якою розірвано дипломатичні відносини на підставі Указу Президента України від 24 грудня 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», - суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 24 Закону № 1058-ІV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-ІV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 4 ст. 24 Закону № 1058-ІV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно з Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, також встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка (п. 1).

Відповідно до п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, відповідно до чинного законодавства основним та достатнім документом (за наявності відповідних записів в ній), що підтверджує стаж роботи до 1 січня 2004 року (дата набрання чинності Законом № 1058-IV), є трудова книжка; а у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Як вбачається із трудової книжки НОМЕР_7 , ОСОБА_1 з 26 серпня 1993 року по 15 березня 1994 року працював вахтовим методом слюсарем-монтажником 6 розряду на будівельно-монтажній ділянці в Нафтогазовидобувному управлінні «Пурнефть» ДГП «Пурнафтогазгеологія» Главтюменьгеології Державного комітету геології (район Крайньої Півночі) (записи №№ 18, 19) (зв.бік а.с. 14, 48).

Зауважень стосовно неточностей, помилок або інших порушень правил заповнення трудової книжки в частині записів №№ 18, 19 відповідачем не наведено.

Відповідно до ст. 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», […] міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно з ч. 4 ст. 1 Закону № 1788-XII у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому законі, то застосовуються правила за цими договорами (угодами).

13 березня 1992 року була укладена Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення (набрала чинності 13 березня 1992 року), зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі, Україна та російська федерація (надалі - Угода 1992 року).

Відповідно до ст. 1 Угоди 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Згідно зі ст. 6 цієї Угоди призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання; для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Відповідно до ст. 11 Угоди 1992 року необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані в установленому порядку на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, які входили до складу СРСР до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації.

Частиною 1 ст. 13 Угоди 1992 року визначено, що кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.

Згідно із ч. 2 ст. 13 Угоди 1992 року пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення» постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Державу галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. Москві (п. 1); Міністерству закордонних справ України доручено в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди 1992 року (п. 2).

Листом Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року № 72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до п. 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2001 року № 376 (зі змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19 червня 2023 року.

Повідомленням від 10 січня 2023 року, яке було опубліковано у Офіційному віснику України від 10 січня 2023 року, Міністерство юстиції України підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для України з 19 червня 2023 року.

Також суд зазначає, що 11 червня 2022 року російською федерацією було прийнято закон № 175-ФЗ (мовою оригіналу) «О денонсации Российской Федерацией Соглашения о гарантиях прав граждан государств - участников Содружества Независимых Государств в области пенсионного обеспечения», який відповідно до ст. 2 вказаного закону набрав чинності 30 червня 2022 року.

Отже, відповідно до ст. 13 Угоди 1992 року російська федерація з 1 січня 2023 року не є державою-учасницею Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежності держав у галузі пенсійного забезпечення, відтак дія вказаної угоди між Україною та російською федерацією припинилась внаслідок виходу з Угоди одного з підписантів, а саме - російської федерації, з 1 січня 2023 року.

Внаслідок виходу з вказаної угоди України, Угода припинила свою дію з 19 червня 2023 року щодо взаємовідносин України з іншими державами-учасницями вказаної Угоди.

Таким чином, станом на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії (20 грудня 2024 року) та прийняття відповідачем спірного рішення зазначена Угода для України не була чинною.

Також 14 січня 1993 рому була укладена Угода між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян Україні і росії, які працюють за межами своїх країн (далі - Угода 1993 року).

Відповідно до ст. 1 Угоди 1993 року її дія поширюється на осіб […], які є громадянами або постійно проживають на території однієї із Сторін […] та здійснюють свою трудову діяльність на умовах найму на території іншої Сторони […].

Згідно із п. 2 ст. 6 Угоди 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами.

За правилами ч. 3 ст. 6 Угоди 1993 року обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Відповідно до ст. 7 Угоди 1993 року питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Згідно з п. 1 ст. 13 Угоди 1993 року ця Угода укладається строком на п`ять років і буде автоматично продовжуватись кожного разу на один рік, якщо жодна з Сторін не заявить про свій намір припинити її дію шляхом письмового повідомлення не менш як за 6 місяців до закінчення відповідного періоду.

Пунктом 2 ст. 13 Угоди 1993 року передбачено, що у разі денонсації Угоди її положення залишаються чинними щодо трудових договорів (контрактів), укладених Працівниками з роботодавцями, до закінчення строку, на який вони були укладені.

24 червня 2023 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 639 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн», пунктом 1 якої припинена дія Угоди 1993 року, а відповідно до п. 2 Міністерству закордонних справ України доручено повідомити в установленому порядку уряд російської федерації про припинення дії Угоди 1993 року.

Як свідчить лист Міністерства закордонних справ України від 10 липня 2023 року № 72/14-612/1-80209 «Щодо припинення дії міжнародних договорів», Угода 1993 року припинила дію 4 липня 2023 року.

15 квітня 1994 року Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан та України була укладена Угода про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів, яка набрала чинності 11 серпня 1995 року; ратифікована Україною 11 липня 1995 року і набрала чинності для України 22 серпня 1995 року (далі - Угода 1994 року).

Пунктом 2 ст. 4 Угоди 1994 року передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Відповідно до ст. 9 Угоди 1994 року питання пенсійного забезпечення працівників і членів їхніх сімей регулюються про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року або (та) двосторонніми угодами.

За правилами ст. 18 Угоди 1994 року у разі припинення дії цієї Угоди її положення залишаються чинними щодо трудових договорів (контрактів), укладених працівниками з роботодавцями (наймачами), до закінчення терміну, на який вони були укладені.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Угоди 1994 року ця Угода укладається терміном на п`ять років і буде автоматично продовжуватися кожного разу на один рік. Кожна зі Сторін може заявити про свій намір вийти з цієї Угоди шляхом письмового повідомлення депозитарія про це не менш ніж за шість місяців до закінчення відповідного періоду.

29 червня 2023 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 3192-ІХ «Про зупинення у відносинах України з російською федерацією та Республікою Білорусь дії Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів та Протоколу про внесення змін і доповнень до Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15 квітня 1994 року» (далі Закон № 3192-ІХ), який набрав чинності 21 липня 2023 року.

Пунктом 1 Закону № 3192-ІХ зупинена дія Угоди 1994 та Протоколу про внесення змін і доповнень до цієї Угоди у відносинах України з російською федерацією та Республікою Білорусь.

Відповідно до листа Міністерства закордонних справ України від 26 липня 2023 року № 72/14-612-87561 «Щодо припинення дії Угоди СНД», українська сторона повідомила Виконавчий комітет СНД про зупинення у відносинах України з російською федерацією та Республікою Білорусь дії Угоди 1994 року та Протоколу про внесення змін і доповнень до неї; дію зазначених документів зупинено з 25 липня 2023 року.

Аналіз положень наведених вище Угод 1992, 1993, 1994 років дозволяє дійти висновку, що в період їх чинності обчислення стажу здійснювалося за законодавством тієї держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї держави учасниці Угоди, визнавався іншою державою учасницею Угоди.

Отже, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угод, враховувався при встановленні права на пенсію. При цьому, обчислення стажу здійснювалося згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводилось за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Подібний висновок викладений Верховним Судом в постановах від 14 листопада 2019 року у справі № 676/6166/16-а, від 16 квітня 2020 року у справі № 555/2250/16-а, від 17 червня 2020 року у справі № 646/1911/17, від 21 лютого 2020 року у справі № 291/99/17, від 6 липня 2020 року у справі № 345/9/17.

Припинення для України дії Угоди 1992 року з 19 червня 2023 року, Угоди 1993 року з 4 липня 2023 року, а також зупинення у відносинах України з російською федерацією дії Угоди 1994 року з 25 липня 2023 року не впливає на спірні правовідносини, оскільки позивач працював на території російської федерації в 1993-1994 роках в період чинності цих Угод, а тому мав легітимні очікування, що набутий ним на території російської федерації стаж, враховуватиметься при призначенні пенсії за законодавством України.

Як зазначалось судом вище, відповідно до п. 2 ст. 13 Угоди 1992 року пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 щодо тлумачення ч. 1 ст. 58 Конституції України зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, відповідач мав обчислювати стаж для визначення права на пенсію за віком із застосуванням законодавства, що було чинним на час здійснення позивачем трудової діяльності.

Таке правозастосування відповідає висновкам Верховного Суду.

Так, в постанові від 28 січня 2025 року у справі № 620/3530/22 Верховний Суд зазначив таке:

«[…] 35. Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів [Угоди 1992, 1993, 1994 років] передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчислення. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться за законодавством держави, на території якої вони проживають.

[…]

44. Крім того, Суд зазначає, що відповідно до ст. 13 Угоди 1992 року кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.

Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

[…]

48. […] Окрім того, не зважаючи на вихід України з Угоди, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають (ст. 13 Угоди 1992 року).

49. Так само не є підставою для відмови у зарахуванні спірного стажу роботи позивача до стажу, який враховується для призначення пенсії і припинення участі російської федерації в Угоді, адже такий стаж ним набутий до прийняття відповідних нормативних актів.

50. Крім того, надана позивачем трудова книжка не може піддаватися сумніву та позбавляти особу права на зарахування відповідних періодів до стажу лише з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації припинено співробітництво з країною-агресором.

51. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне сформувати такий правовий висновок: відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації та неможливість їх підтвердження не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу для призначення пенсії за віком стажу роботи, набутого на підприємствах російської федерації, який підтверджений належними доказами, зокрема записами трудової книжки. […]».

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що надані позивачем документи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на пенсію тільки з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації припинені дипломатичні відносини і співробітництво України з країною-агресором.

В контексті спірних правовідносин позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з державою, в якій особа, яка звертається за призначенням пенсії, працювала і набула відповідний стаж.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що період роботи ОСОБА_1 на території російської федерації підтверджений належним чином у розумінні ст. 62 Закону № 1788-ХІІ та п. 3 Порядку № 637, як наслідок, відповідач протиправно не зарахував вказаний період до його страхового стажу.

Надаючи оцінку не зарахуванню до страхового стажу позивача періодів його роботи з 15 червня 1994 року по 7 лютого 1995 року, з 1 жовтня 1997 року по 1 грудня 1997 року у зв`язку із тим, що запис про роботу у період з 15 червня 1994 року по 7 лютого 1995 року не завірений печаткою, а щодо періоду роботи з 1 жовтня 1997 року по 1 грудня 1997 року - відсутня назва підприємства при прийняті на роботу, - суд виходить з такого.

Відповідно до п. 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (в редакції, чинній станом на час внесення у трудову книжку позивача записів №№ 20-25) (далі - Інструкція № 58) у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.

Згідно із п. 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Як вбачається із трудової книжки НОМЕР_8 , запис № 21 про звільнення позивача 7 лютого 1995 року з ПБК «Творець» (де останній працював з 15 червня 1994 по 7 лютого 1995 року) не засвідчений круглою печаткою працедавця; перед записом № 22 (про прийняття позивача на роботу в Спортивний клуб «ОЛІМП», де він працював з 1 жовтня 1997 року по 1 грудня 1997 року) відсутні відомості про назву підприємства-працедавця (а.с. 15, 49).

Отже, записи №№ 21 та 22 у трудовій книжці позивача виконані із порушенням Інструкції № 58.

Разом із цим суд зазначає наступне.

Згідно із п. 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу,

переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом […].

Згідно з п. 18 постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС № 656 від 6 вересня 1973 року «Про трудові книжки робітників та службовців» відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

З аналізу наведених приписів Інструкції № 58 та п. 18 постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС № 656 від 6 вересня 1973 року «Про трудові книжки робітників та службовців» слідує, що обов`язок правильності заповнення трудової книжки особи покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, а не на працівника.

Як наслідок, відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

Отже, працівник не може нести відповідальність за правильність заповнення та ведення уповноваженими на це особами трудової книжки та, відповідно, не може бути обмежений в праві врахування до його трудового стажу періодів його роботи та навчання внаслідок порушення працівниками відділів кадрів цих підприємств (або іншими відповідальними за це працівниками) правил оформлення записів в трудовій книжці.

На переконання суду, не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18), в якій зазначено, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Також у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що не врахування відповідачем при розгляді заяви позивача про призначення пенсії за віком від 20 грудня 2024 року записів №№ 20-25 у його трудовій книжці з підстав неналежного оформлення записів №№ 21, 22 є надмірним формалізмом, за наслідком якого до страхового стажу позивача не було зараховано періоди його трудової діяльності з 15 червня 1994 року по 7 лютого 1995 року та з 1 жовтня 1997 року по 1 грудня 1997 року.

Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи з 9 лютого 2001 року по 10 березня 2003 року у зв`язку із відсутністю індивідуальних відомостях про застраховану особу інформації про сплату страхових внесків, суд виходить з наступного.

Як зазначалось вище, згідно із абз. 1 ч. 1 ст. 24 Закону № 1058 страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 24 Закону № 1058 страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За правилами, наведеними у ч. 4 ст. 24 Закону № 1058, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії д о набрання чинності цим Законом (тобто, до 1 січня 2004 року), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Таким чином, страховий стаж, який безпосередньо пов`язаний зі сплатою страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зараховується на підставі наявних відомостей у персоніфікованому обліку починаючи з 1 січня 2004 року, а за періоди до 1 січня 2004 року трудовий стаж (який згідно із ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-ІV зараховується до страхового стажу) на підставі наданих документів про трудову діяльність (без прив`язки до сплачених страхових внесків).

Як вбачається з матеріалів справи, трудова книжка позивача містить записи про період його роботи з 3 лютого 2001 року по 10 березня 2003 року на ТОВ «БлуСтар» на посаді адміністратора (записи №№ 30, 31; сторінки 22-23) (зв.бік а.с. 15, 49).

Зауважень стосовно неточностей, помилок або інших порушень правил заповнення трудової книжки в частині записів №№ 30, 31 відповідачем не зазначено.

Враховуючи наведене вище, суд висновує, що відповідач мав зарахувати до страхового стажу позивача період його роботи з 3 лютого 2001 року по 10 березня 2003 року на підставі записів у трудовій книжці.

Беручи до уваги встановлені судом обставини та наведені нормативно-правові приписи, суд приходить до висновку, що рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 26 грудня 2024 року за № 37, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є таким, що порушило право позивача на отримання належної йому пенсії, тобто є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання ГУ ПФУ в Донецькій області зарахувати до його страхового стажу, що дає право на отримання пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», періодів роботи з 26 серпня 1993 року по 15 березня 1994 року, з 15 липня 1994 року по 7 лютого 1995 року, з 1 жовтня 1997 по 1 грудня 1997 року та з 3 лютого 2001 року по 10 березня 2003 року та призначити пенсію за віком з 20 грудня 2024 року, суд виходить з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно ч.ч. 3, 4 цієї ж статті у разі скасування […] індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Частиною 1 ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою е ф е к т и в н о г о захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями мають розумітись повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційні повноваження - це такі повноваження, які надають адміністративному органу при прийнятті останнім рішення відповідно до чинного законодавства певний ступінь свободи, коли адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати (прийняти) один з кількох передбачених законом варіантів рішення.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).

Як встановлено судом, інших підстав для відмови у призначенні позивачу пенсії за віком ніж відсутність необхідного страхового стажу (25 років) відповідачем не наведено.

Беручи до уваги, що із врахуванням періодів з 26 серпня 1993 року по 15 березня 1994 року, з 15 липня 1994 року по 7 лютого 1995 року, з 1 жовтня 1997 по 1 грудня 1997 року та з 3 лютого 2001 року по 10 березня 2003 року страховий стаж позивача складатиме 26 років 1 місяць 0 днів (враховано відповідачем 22 роки 7 місяців 9 днів та не враховані, але за висновком суду підлягають врахуванню 3 роки 5 місяців 21 день), беручи до уваги, що інших підстав для відмови у призначенні позивачу пенсії згідно із п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-ІV відповідачем не наведено, суд висновує, що ОСОБА_1 має право на призначення пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-ІV.

Таким чином, прийняття судом рішення про призначення позивачу пенсії за віком не передбачає втручання суду в дискреційні повноваження пенсійного органу.

Враховуючи встановлені судом обставини та наведені у рішенні нормативно-правові приписи, суд вважає зазначені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» позивач є звільненим від сплати судового збору.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 12, 72-77, 94, 139, 192-193, 242-246, 257-258, 262, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 26 грудня 2024 року № 37, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 26 серпня 1993 року по 15 березня 1994 року, з 15 червня 1994 року по 7 лютого 1995 року, з 1 жовтня 1997 по 1 грудня 1997 року та з 3 лютого 2001 року по 10 березня 2003 року та призначити йому пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV з 20 грудня 2024 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна