Справа № 400/8858/25
Суддя: Дерев'янко Л.Л.
Дата ухвалення: 2026-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 р. № 400/8858/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дерев`янко Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаГоловного управління Національної поліції в Миколаївській області, вул. Захисників Миколаєва, 5,м. Миколаїв,54005, вул. Захисників Миколаєва, 5,м. Миколаїв,54005

провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - відповідач), в якій просить позивач просить суд:

визнати протиправними бездіяльність Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за частину невикористаної щорічної оплачуваної чергової відпустки за 2021 рік у кількості 20 діб, щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2022 та 2023 роки, додаткової оплачуваної відпустки за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки та індексації грошового забезпечення за період служби в поліції з 07.11.2015 по 01.11.2017;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за частину невикористаної щорічної оплачуваної чергової відпустки за 2021 рік у кількості 20 діб, щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2022 та 2023 роки, додаткової оплачуваної відпустки за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки та індексації грошового забезпечення за період служби в поліції з 07.11.2015 по 01.11.2017.

ІІ. Виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що наказом ГУНП в Миколаївській області від 30.08.2023 № 629о/с її звільнено зі служби в поліції. Водночас, за твердженням позивача, їй не виплачено компенсацію за невикористану частину щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 20 діб, щорічну чергову основну оплачувану відпустку за 2022 та 2023 роки, додаткову оплачувану відпустку за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки. Також, на думку позивача, відповідач не нарахував і не виплатив індексацію грошового забезпечення. Позивач вважає таку бездіяльність протиправною, з огляду на приписи КЗпП України і Закону України "Про відпустки". Просить позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив, у відзиві послався на те, що повинно бути відмовлено у задоволенні позову з огляду на відсутність права позивача на індексування доходу у цей період у відповідності до законодавства та відсутність бездіяльності Відповідача по нарахуванню та виплаті грошової компенсації за невикористані відпустки, бо підставою для нарахування та виплати компенсації є наказ про звільнення, де визначається рішення про остаточні розрахунки та їх розмір, які будуть проведені. Наказом № 629 о/с від 30.08.2023 позивачці при звільненні визначено компенсація за не використані 30 діб щорічної чергової відпустки та з виплатою премії за поточний місяць у розмірі 209,267%, з 31 серпня 2023 року. Дні основної та додаткової відпустки поліцейського, передбаченого ЗУ «Про Національну поліцію», що залишись не використаними, у наказі № 629 о/с від 30.08.2023 не визначались як такі, що підлягають грошовій компенсації. Наказ ГУНП в Миколаївській області № 629 о/с від 30.08.2023 про звільнення позивача з поліції у частині не визначення днів невикористаної відпустки для проведення грошової компенсації не оскаржувався. За таких обставин, Відповідач наголошує , що він не допустив у спірних правовідносинах протиправної бездіяльності щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані відпустки оскільки в наказі про звільнення позивача не було визначено кількість днів невикористаних відпусток, за які повинна бути виплачена компенсація, а позивач в свою чергу з таким наказом погодився та його не оскаржив.

ІІІ. Рух справи.

Ухвалою суду від 22.08.2025 позовну заяву позивача залишено без руху та запропоновано позивачу у 10 - денний строк з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав для поновлення цього строку.

02.09.2025 надійшла заява позивача про поновлення строків звернення до суду, мотивована посиланням на початок перебігу строку з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг та характер виплачених сум.

Ухвалою від 05.09.2025 суд відкрив спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Суд зазначив про доцільність вирішення питання стосовно дотримання позивачем строку звернення до суду з позовною заявою після оцінки обставин (фактів), якими обґрунтована заява позивача про поновлення строку звернення до суду в сукупності з доказами, наданими відповідачем та після з`ясування позиції останнього з даного питання.

Ухвалою від 24.09.2025 суд задовольнив клопотання позивача, призначити справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.

Також, ухвалою від 24.09.2025 суд повторно витребував у Головного управління Національної поліції в Миколаївській області докази вручення письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачці при звільнені.

30.09.2025 вимоги ухвали відповідачем виконано.

Судове засідання, призначене на 16.10.2025 відкладено на 10.11.2025 в зв`язку з неявкою представника відповідача.

Судове засідання, призначене на 10.11.2025 не відбулось за клопотанням представника позивача.

28.11.2025 суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів у ГУНП У Миколаївській області.

Відповідач вимоги ухвали виконав 02.12.2025.

В судове засідання, призначене на 08.01.2026 сторони не з`явились. Представником позивача подано заяву про розгляд справи в письмовому провадженні.

Відповідно до ст. 252 КАС України справу розглянуто в письмовому провадженні.

ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Наказом начальника Департаменту боротьби з наркозлочинністю НП України № 166 о/с від 23.05.2023 майора поліції ОСОБА_1 з 25.05.2023 звільнено з посади старшого уповноваженого в особливо-важливих справах 1-го відділу управління боротьби з наркозлочинністю в Миколаївській області . В наказі зазначено, що щорічна чергова та додаткова оплачувані відпустки за 20122 та 2023 роки не надавались.

Наказом начальника ГУ НП в Миколаївській області майора поліції ОСОБА_1 , прибулу з Департаменту боротьби з наркозлочинністю НП України, призначено старшим оперуповноваженим в особливо-важких справах організаційно-методичного відділу управління карного розшуку з 25.05.2023.

Наказом ГУНП в Миколаївській області від 30.08.2023 № 629о/с позивача звільнено зі служби в поліції за ст. 77 ч. 1 п. 7 Закону України «Про Національну поліцію.

В наказі від 30.08.2023 № 629о/с зазначено про виплату компенсації за невикористані 30 діб щорічної чергової відпустки.

Відповідно до довідки ліквідаційної комісії Департаменту боротьби з наркозлочинністю НП України від 22.11.2023 позивач, ОСОБА_1 не використала частину щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 20 діб, щорічну чергову основну оплачувану відпустку за 2022 та 2023 роки, додаткову оплачувану відпустку за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки.

Листом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 16.07.2025, позивача було повідомлено про те, що грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку за 2023 рік виплачена, підстави для виплати грошової компенсації за невикористану щорічну оплачувану чергову відпустку за інший період та індексації грошового забезпечення за період служби в поліції з 07.11.2015 по 01.11.2017 відсутні.

Зазначене стало підставою для звернення до суду.

При цьому, суд вважає за необхідне перед вирішенням спору по суті повернутись до з`ясування питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду. Як вже зазначено вище, суд, відкриваючи провадження у справі, відклав вирішення клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, надавши можливість відповідачу висловити свої міркування з цього приводу і надати докази щодо того, що з сумами, нарахованими при звільненні, позивач була ознайомлена своєчасно.

29.09.2025 відповідач повідомив суд, що ОСОБА_1 не направлялось письмове повідомлення про суми, нараховані при звільненні. Відтак, відповідачем не спростовано твердження позивачки про те, що про нараховані при звільненні суми, в частині компенсації невикористаних днів відпусток, а також виплаченої індексації вона дізналась в липні 2025 року. За таких обставин суд доходить висновку, що строк звернення до суду позивачем дотримано.

V.Джерела права і оцінка суду.

5.1. Щодо компенсації невикористаної частини щорічної і додаткової відпустки.

Закон України «Про відпустки» №504/96-ВР (далі, - Закон №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

У свою чергу Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII (далі, - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону №580-VIII).

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку №260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).

Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Суд зазначає, що спір за подібними спірними правовідносинам розглядався Верховним Судом у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду по справі № 160/10875/19, за результатами якого була ухвалена постанова по справі № 160/10875/19 від 19.01.2021 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому при розгляді цієї справи суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові по справі № 160/10875/19 від 19.01.2021 року.

Так, у постанові Верховного Суду по справі № 160/10875/19 від 19.01.2021 року зазначено: «…право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.

Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки». (пп. 59-62 постанови по справі № 160/10875/19 від 19.01.2021 року).

Повертаючись до обставин у цій справі, суд зазначає, що наявними в справі доказами зокрема, довідкою ліквідаційної комісії Департаменту боротьби з наркозлочинністю НП України від 22.11.2023, підтверджується, що при звільненні з департаменту позивач не використала частину щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 20 діб, щорічну чергову основну оплачувану відпустку за 2022 та 2023 роки, додаткову оплачувану відпустку за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки.

Водночас, відповідно до наказу ГУ НП України в Миколаївській області № 629 о/с від 30.08.2023 позивачці при звільненні наказано виплатити компенсацію за не використані 30 діб щорічної чергової відпустки.

Позивачем не спростовано твердження відповідача, викладене у відзиві, що компенсація за невикористану щорічну відпустку за 2023 рік позивачці виплачена.

Отже, суд вважає, що позовні вимоги в частині виплати такої компенсації є безпідставними.

Разом з тим, відповідач не спростував право позивачки на отримання компенсації за невикористані дні щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 20 діб, за 2022 рік, додаткової оплачуваної відпустки за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, пославшись лише на неоскарження останньою наказу про звільнення в цій частині.

За таких обставин, враховуючи, висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального справа у подібних спірних правовідносин, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин мають бути застосовані положення частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України, та позивач має право на компенсацію за всі невикористані дні основної та додаткової відпустки на день звільнення, а саме щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 20 діб, за 2022 рік, додаткової оплачуваної відпустки за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки

5.2. Щодо індексації грошового забезпечення

02 грудня 2015 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції (далі - Постанова № 988).

Пунктом 1 Постанови, установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 3 липня 1991 року № 1282-XII (далі Закон № 1282-XII), індексація грошових доходів населення-встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; поріг індексації-це величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

У частині 5 ст. 2 Закону № 1282-XII закріплено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

За правилами ч.2 ст.6 Закону № 1282-XII порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статей 16, 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 5 жовтня 2000 року №2017-III держава гарантує забезпечення основних потреб громадян на рівні встановлених законом державних соціальних стандартів і нормативів.

Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (частина друга статті 18 вказаного Закону).

З метою реалізації цих положень Закону Кабінет Міністрів України постановою від 17 липня 2003 року № 1078 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок №1078).

Згідно з пунктом 1-1 Порядку 1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абз. 8 п. 4 Порядку №1078).

Відповідно до п.6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Аналіз вищезазначених правових норм дає суду підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення поліцейських, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Через вимоги законодавства проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють наступне виникнення права на отримання індексації.

Наведений висновок викладений у пунктах 43-44 постанови Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі №380/1513/20.

Базовим місяцем нарахування індексації грошового забезпечення позивача є листопад 2015 року, оскільки після прийняття КМУ постанови № 988, якою було затверджені схеми окладів поліцейських, останні до теперішнього часу не змінювалися, що обумовлює визначення базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення поліцейських, що не спростовується та не оскаржується відповідачем.

Матеріали справи свідчать, що позивачу індексація грошового забезпечення за спірний період не нараховувалась та не виплачувалась.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 01.11.2017 рр. підлягають задоволенню.

VІ. Висновки суду.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити частково. При цьому не підлягають задоволенню вимоги про виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2023 рік.

VІІ. Розподіл судових витрат.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (вул. Захисників Миколаєва, 5,м. Миколаїв,54005 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними бездіяльність Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за частину невикористаної щорічної оплачуваної чергової відпустки за 2021 рік у кількості 20 діб, щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, додаткової оплачуваної відпустки за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки та індексації грошового забезпечення за період служби в Національній поліції України з 07.11.2015 по 01.11.2017.

3. Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за частину невикористаної щорічної оплачуваної чергової відпустки за 2021 рік у кількості 20 діб, щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, додаткової оплачуваної відпустки за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки та індексацію грошового забезпечення за період служби в Національній поліції України з 07.11.2015 по 01.11.2017.

4. В іншій частині позову відмовити

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.Л. Дерев`янко