Справа № 420/22728/24
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2026-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року

м. Київ

справа № 420/22728/24

адміністративне провадження № К/990/46841/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача - Радишевської О.Р.,

суддів - Мацедонської В.Е., Смоковича М.І.,

розглянув у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 420/22728/24,

за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником - Дяченком Олексієм Володимировичем, на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року, ухвалену в складі колегії суддів: головуючого судді Градовського Ю.М., суддів: Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

УСТАНОВИВ:

І. Суть спору

1. ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ) з вимогами:

1.1. визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.09.2019 по 27.06.2024;

1.2. обов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.09.2019 по 27.06.2024 у сумі 414 058,98 грн.

2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив йому середній заробіток за час несвоєчасної виплати суми грошової індексації.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

3. ОСОБА_1 у період з 02.09.2016 по 01.09.2019 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 .

4. 01.09.2019 позивача, відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 30.08.2019 №191, звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

5. У зв`язку із невиплатою індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 18.01.2019, позивач звернувся до суду із позовом до суду.

6. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.02.2024 у справі №440/9055/23 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію-різницю грошового забезпечення у щомісячному розмірі 4 087,92 грн за період з 01.03.2018 по 01.09.2019, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

7. 28.06.2024 на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.02.2024 у справі №440/9055/23 відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у загальній сумі 71 919,28 грн, із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою.

8. Уважаючи, що ВЧ НОМЕР_1 допущена протиправна бездіяльність щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

9. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2024 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.09.2019 по 27.06.2024. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.09.2019 по 27.06.2024 у сумі 414 058,98 грн.

10. Вирішуючи спір та задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вказав на порушення відповідачем строку виплати належних позивачу при звільненні сум, що є підставою для настання для відповідача відповідальності, визначеної статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

11. Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, суд першої інстанції зазначив, що в межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, та не обмежувала строком виплати у шість місяців, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив позивачеві.

12. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції установив, що позивачу на день виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 було нараховано 1 052,24 грн. Отже, на день звільнення позивача мало бути виплачено 72 971,52 грн (71 919,28 грн + 1 052,24 грн).

13. Загальним періодом затримки розрахунку є період з 02.09.2019 по 27.06.2024, у тому числі 1051 днів за період з 02.09.2019 по 18.07.2022, і 184 днів за період після 19.07.2022; розмір середньоденного заробітку позивача, розрахований, виходячи з виплати за два місяці перед звільненням зі служби, становить 339,43 грн [(10522,35 + 10522,35)/62 дні]; частка несвоєчасно виплаченої суми, порівняно із загальною сумою, що підлягала виплаті у зв`язку із звільненням з військової служби, становить 98,56% (71 919,28 грн. х 100% / 72 971,52 грн).

14. Урахувавши різницю між загальною сумою, що підлягала виплаті у зв`язку із звільненням, та несвоєчасно виплаченою сумою, суд апеляційної інстанції зазначив, що сума середнього заробітку за період з 02.09.2019 по 18.07.2022 становить 351 603,86 грн (1051 днів х 339,43 грн = 356 740,93 грн х 98,56% ), а за періоду з 19.07.2022 по 18.01.2023 - 62 455,12 грн.

15. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2024 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2024 скасовано в частині: «Зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.09.2019 по 27.06.2024 у сумі 414 058 грн 98 коп». Прийнято в цій частині нову постанову, якою позовну вимогу задоволено частково. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.09.2019 по 27.06.2024 у сумі 27 603,94 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

16. Приймаючи зазначену постанову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що за вирішенням спору щодо невиплаченої індексації грошового забезпечення позивач звернувся через 46 місяців після звільнення. За ці 46 місяців установлений в частині першій статті 233 КЗпП України (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX) тримісячний строк звернення сплинув 15 разів, а тому суд апеляційної інстанції вважав за необхідне застосувати до обчислених сум середнього заробітку понижуючий коефіцієнт « 15».

17. Обчисливши таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку, суд апеляційної інстанції вирішив присудити позивачу 23 440,26 грн за період з 02.09.2019 по 18.07.2022 (351 603,86 грн /15); і 4 163,68 грн за період з 19.07.2022 по 27.06.2024 (62 455,12 грн/15).

ІV. Провадження в суді касаційної інстанції

18. 05.12.2024 до Суду надійшла касаційна скарга позивача на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2024.

19. У касаційній скарзі скаржник, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, просив його скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права та ухвалити нове, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції.

20. Підставою для касаційного оскарження скаржник визначив пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

21. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, скаржник зазначив, що судом апеляційної інстанції застосовано приписи статті 117 КЗпП України, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми, викладених у постановах від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, тощо.

22. За твердженням скаржника, у зазначених постановах Верховний Суд роз`яснив, що при визначенні розміру суми середнього заробітку, який підлягає стягненню, спірний період потрібно умовно поділити на дві частини: до 19.07.2022 (дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX), у межах якого строк виплати не обмежується, проте, за необхідності, суд може застосувати принцип співмірності і зменшити її розмір, а також після 19.07.2022, у межах якого заробіток стягується не більш як за шість місяців, проте без застосування принципу співмірності.

23. Скаржник також наголошує, що судом апеляцій інстанції зменшено суму середнього заробітку непередбаченим алгоритмом, який суперечить сталій правовій позиції Верховного Суду.

24. За наслідком автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Смоковичу М.І., Мацедонській В.Е.

25. Суд ухвалою від 19.12.2024 відкрив касаційне провадження за вказаною скаргою.

26. Заперечень на касаційну скаргу не надійшло.

V. Джерела права

27. Статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

28. За правилами статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

29. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

30. За змістом статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

31. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

32. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

VI. Позиція Верховного Суду

33. Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду, за який позивачеві належить виплатити середній заробіток, до статті 117 КЗпП України, яка регулює загальні умови нарахування середнього заробітку, було внесено зміни.

34. Так, статтею 117 КЗпП України (у попередній редакції) було передбачено, що середній заробіток, як вид відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок, виплачується за весь період затримки розрахунку. Законом №2352-ІХ текст статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої середній заробіток виплачується по день фактичного розрахунку, проте не більш як за шість місяців. Указана редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.

35. Суд першої інстанції при вирішенні спору спірний період стягнення з 02.09.2019 по 27.06.2024 поділив на два періоди - з 02.09.2019 по 18.07.2022 (до набрання чинності Закону № 2352-ІХ) та з 19.07.2022 по 27.06.2024 (після набрання чинності Закону № 2352-ІХ). Обраховуючи суму стягнення середнього заробітку за період з 02.09.2019 по 18.07.2022, суд першої інстанції застосував критерії зменшення розміру відшкодування, наведені Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19. Суму середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.07.2022 по 27.06.2024 суд першої інстанції визначив до стягнення за шість місяців без застосування критеріїв зменшення цієї суми.

36. Водночас суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та задовольняючи позовні вимоги позивача частково, вважав за необхідне застосувати до обчислених судом першої інстанції сум середнього заробітку за період з 02.09.2019 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 27.06.2024 понижуючий коефіцієнт 15.

37. Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених у статті 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, уважає за необхідне зазначити таке.

38. Після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022 - положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону України від 20.12.2005 № 3248-IV (далі - Закону № 3248-IV), тоді як після 19.07.2022 - підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

39. Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

40. Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

41. Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19.07.2022, є неможливим.

42. Проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, про те, що з прийняттям Закону №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.

43. Переглядаючи справу №489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, нагадала, що в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).

44. Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.

45. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».

46. Водночас Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата Верховного Суду сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

47. Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.

48. Законом №2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».

49. Отже, частина перша статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX) передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

50. Зі змісту наведеної норми Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення юридичної визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.

51. Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.

52. Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблеми можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.

53. За позицією Великої Палати Верховного Суду, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.

54. Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.

55. Велика Палата Верховного Суду повторила, що Закон №2352-IX не змінив правової природи відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.

56. Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.

57. У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, та сформулювала правовий висновок, за яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

58. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо), для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

59. В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, Суд зазначає, що, спираючись на критерії, наведені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.

60. Зокрема, у пунктах 58- 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

61. Тлумачення конструкції цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

62. Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

63. Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема, й у справі №489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23).

64. Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

65. Установивши вказані обставини, суди попередніх інстанцій мали присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.

66. Повертаючись до обставин цієї справи та оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, Суд зазначає, що період затримки розрахунку у цій справі охоплюється періодом з 02.09.2019 по 27.06.2024, тобто спірні правовідносини охоплюють період, який виник, як до, так і після 19.07.2022.

67. У межах цієї справи належить ураховувати положення статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022, щодо періоду з 02.09.2019 по 18.07.2022, без обмеження строком виплати у шість місяців, та чинну редакцією статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022 по 27.06.2024, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, із урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23.

68. Суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що сума середнього заробітку позивача підлягає зменшенню пропорційно до розміру невиплачених сум. Водночас цей висновок зроблений ними лише щодо періоду з 02.09.2019 по 18.07.2022 (розрахунок за період з 19.07.2022 здійснений без урахування цього принципу співмірності).

69. Також суд апеляційної інстанції помилково вдався до подальшого зменшення суми середнього заробітку за період з 02.09.2019 по 27.06.2024 із застосуванням понижуючого коефіцієнту « 15», який був визначений кратно до кількості тримісячних строків позовної давності, що спливли з моменту звільнення позивача до моменту звернення до суду за стягненням невиплачених при звільненні сум.

70. Обчислення таким чином середнього заробітку не відповідає висновкам Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, яке є орієнтиром для адміністративних судів у питанні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку у відносинах, пов`язаних з проходженням публічної служби.

71. У зв`язку з наведеним Суд погоджується з доводами скаржника, що висновки суду апеляційної інстанції щодо розміру середнього заробітку, який має бути стягнутий з відповідача на користь позивача, є помилковими.

72. Однак, як убачається зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, визначаючи загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат, розмір заборгованості та її частку від загального розміру належних позивачу виплат при звільненні, суди попередніх інстанцій, з установлених ними обставин, одночасно керувалися інформацією про нараховані суми коштів (тобто, до оподаткування) та суми, які позивач отримав на виконання судового рішення, тобто після відрахування з них податків та обов`язкових платежів, що має наслідком неправильність здійсненого розрахунку вказаних складових.

73. Отже, під час винесення оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції не перевірив та не з`ясував обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення цього спору, а саме: не встановив точний загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат та точний відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.

74. Беручи до уваги, що суд апеляційної інстанції не встановив істотних для справи обставин, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові, Суд не може здійснити відповідний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні самостійно.

75. Відповідно до підпункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.

76. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).

77. З огляду на викладене, Суд дійшов висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права, і, як наслідок, висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

78. Під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови та установити наведені в ній обставини, які входять до предмету доказування.

79. З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.

80. Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

81. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

82. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року скасувати, а справу №420/22728/24 направити на новий судовий розгляд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

83. Судові витрати не розподіляються.

84. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська

Судді: В.Е. Мацедонська

М.І. Смокович