Справа № 990/18/25
Суддя: Кривенда Олег Вікторович
Дата ухвалення: 2026-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 990/18/25

провадження № 11-408заі25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Кривенди О. В.,

суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.

розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішенняКасаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року (судді Хохуляк В. В., Васильєва І. А., Гімон М. М., Олендер І. Я., Юрченко В. П.) у справі № 990/18/25 за його позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та

ВСТАНОВИЛА:

1. У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 17 грудня 2024 року № 3649/0/15-24 «Про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду» (далі - Спірне рішення);

- зобов`язати ВРП повторно розглянути рекомендацію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

2. На обґрунтування позовних вимог зазначав, що Спірне рішення є незаконним, упередженим, свавільним і таким, що не відповідає дійсним обставинам.

3. На думку позивача, ВРП не надала належну оцінку доводам кандидата на посаду судді, порушила його право на доступ до професії та принизила його професійну репутацію. ОСОБА_1 вважав, що висновок ВРП ґрунтується на абстрактних припущеннях щодо його недоброчесності та не підтверджується об`єктивними даними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

4. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 08 жовтня 2025 року відмовив у задоволенні позову.

5. Суд першої інстанції погодився з висновками ВРП, викладеними у Спірному рішенні, щодо відмови у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

6. За обставин, встановлених у справі, вночі 01 листопада 2015 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Hyundai Tucson», д.н. НОМЕР_1 , у місті Дніпропетровську на нерегульованому пішохідному переході скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) отримав тяжкі тілесні ушкодження.

7. За результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні за фактом цієї ДТП постановою слідчого прокуратури Дніпропетровської області від 03 жовтня 2018 року кримінальне провадження закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення.

8. На час вчинення ДТП ОСОБА_1 обіймав посаду старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України Прокуратури Дніпропетровської області і з огляду на свої службові повноваження був обізнаний з положеннями кримінального процесуального законодавства, якими визначено порядок здійснення досудового розслідування.

9. Постановою слідчого Прокуратури Дніпропетровської області від 11 листопада 2015 року автомобільмарки «Hyundai Tucson», д.н. НОМЕР_1 ,був визнаний речовим доказом і переданий на зберігання ОСОБА_1 .

10. Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 , зобов`язавшись зберігати зазначений автомобіль до ухвалення рішення у кримінальному провадженні, почав його ремонтувати, внаслідок чого було усунуто механічні пошкодження, яких зазнав автомобіль при наїзді на пішохода, наявні на автомобілі сліди, що могли бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

11. Крім того, у рішенні суду йдеться про те, що ОСОБА_1 після того, як слідчий прокуратури звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на автомобіль марки «Hyundai Tucson», д.н. НОМЕР_1 ,незважаючи на надану розписку про збереження автомобіля до ухвалення рішення у кримінальному провадженні, відчужив зазначений автомобіль на користь ОСОБА_4 за ціною 1 гривня.

12. Суд звернув увагу і на те, що після відчуження автомобіля марки «Hyundai Tucson», д.н. НОМЕР_1 ,ОСОБА_1 в деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017, 2018, 2020 роки не зазначав право користування цим транспортним засобом.

13. Водночас Департамент інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України на запит ВРП надав відомості, відповідно до яких ОСОБА_1 у 2020 році звертався до служби «102» з повідомленням про те, що, поки він міняв колесо, із заднього сидіння автомобілямарки «Hyundai Tucson», д.н. НОМЕР_1 , викрали барсетку чорного кольору, у якій знаходилися кошти.

14. Наведені обставини у своїй сукупності, як зазначив суд, створюють у стороннього спостерігача враження про фіктивність договору купівлі-продажу транспортного засобу з огляду на те, що ціна цього договору становила 1 гривню, автомобіль відчужено на користь батька майбутньої дружини, відчуження автомобіля відбулось після звернення слідчого до суду з клопотанням про накладення арешту на автомобіль, а також у подальшому ОСОБА_1 користувався цим автомобілем.

15. Саме поведінка ОСОБА_1 (як прокурора, обізнаного з нормами кримінального процесуального законодавства) під час кримінального провадження, яка полягала в незбереженні речового доказу в первісному стані, відчуженні ним автомобіля після звернення слідчого з клопотанням про накладення арешту на цей автомобіль, у сукупності з наданими показаннями потерпілих у кримінальному провадженні та суперечливими поясненнями самого ОСОБА_1 у стороннього спостерігача викликає обґрунтований сумнів у його доброчесності.

16. З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що ВРП установила наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

17. Отже, як зазначив суд першої інстанції, обставини, які ВРП поклала в основу Спірного рішення про відмову внести Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді та які викликали в неї сумніви щодо доброчесності цього кандидата, є реальними, вони не є надуманими, формальними (легковажними). ВРП здобула і використала ці обставини в межах процедури добору, виявила і дослідила їх до ухвалення Спірного рішення, довела їх до відома позивача. Рада ухвалила відповідне рішення з урахуванням пояснень позивача, у якому виклала аргументи, з яких слідують підстави і мотиви рішення про відмову внести кандидатуру позивача на призначення на посаду судді, рішення ухвалено повноваженим складом ВРП.

18. Рада діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що підстав для скасування Спірного рішення немає.

Короткий зміст та обґрунтування заявлених в апеляційній скарзі вимог

19. Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на допущені, на його думку, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

20. Зокрема, скаржник, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постановах від 13 травня 2020 року у справі № 9901/212/19, від 20 травня 2020 року у справі № 9901/257/19, від 20 червня 2024 року у справі № 990/2/24, про те, що суд не може обмежуватись формальною перевіркою меж повноважень ВРП, зазначив, що суд першої інстанції самоусунувся від вирішення спору, не перевірив належності, достовірності і достатності підстав для «обґрунтованого сумніву», не з`ясував критерії доброчесності, яким не відповідав кандидат, не перевірив мотивування прийнятого рішення та його підстави, відповідності нормам законодавства, пропорційності втручання у право на доступ до публічної служби, що охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

21. Мовить про те, що Спірне рішення взагалі не містить оцінки доводів позивача щодо необхідності доведення відповідачем, якому саме критерію доброчесності не відповідає він ( ОСОБА_1 ) як кандидат на посаду судді. Водночас звертає увагу на затверджені рішенням ВРП від 17 грудня 2024 року № 3659/0/15-24 Єдині показники для оцінки доброчесності та професійної етики судді (далі - Єдині показники), згідно з якими оцінка доброчесності та професійної етики кандидата на посаду судді полягає в оцінці відповідності певним критеріям.

22. Вважає, що позиція відповідача про те, що Єдині показники були затверджені пізніше, ніж ухвалено Спірне рішення, тому не мали застосовуватися, не відповідає темпоральним правилам дії нормативно-правових актів, оскільки до затвердження цих показників було оголошено лише резолютивну частину Спірного рішення, а його повний текст виготовлено 20 грудня 2024 року.

23. Зазначає, що якщо прийняти зазначену позицію відповідача, то Спірне рішення все одно мало містити критерії, невідповідність кандидата яким було встановлено, адже у пункті 12 глави 2 розділу ІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) 03 листопада 2016 року № 143/зп-16, ВККС визначила, що відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за певними показниками. Ці його (позивача) доводи залишилися без оцінки суду.

24. Звертає увагу апелянт і на те, що в рішенні суду не наведено оцінки доказів, які, на його думку, спростовують висновок відповідача про ремонт автомобіля з метою усунути сліди та перешкодити здійсненню досудового розслідування у кримінальному провадженні. На підтвердження своєї позиції наводить певні докази.

25. Мовить про те, що суд не навів жодного доказу незбереження позивачем речового доказу (незабезпечення надання автомобіля слідчому для проведення слідчих дій, експерту для проведення дослідження тощо). Суд не надав оцінки обґрунтованості такої підстави для відмови у внесенні подання про призначення на посаду судді, як «незбереження речового доказу у первісному стані», та її відповідності положенням кримінального процесуального законодавства.

26. Припущення ВРП про можливість використання слідів пошкодження автомобіля, зокрема при визначенні його швидкості, спростовується матеріалами кримінального провадження, а саме висновком додаткової судової автотехнічної експертизи від 19 січня 2016 року № 70/27-148, у якій серед іншого зазначено, що на теперішній час в автотехнічній експертизі відсутні науково-обґрунтовані і апробовані методики визначення руху транспортного засобу експертним шляхом, які б урахували усі фактори.

27. ОСОБА_1 посилається на те, що суд не встановив, на підставі яких доказів ВРП дійшла висновку, що він вчинив дії з метою перешкоджання здійсненню досудового розслідування та приховання можливої вини в порушенні правил дорожнього руху, що призвело до ДТП та уникнення кримінальної відповідальності. Не перевірявся судом цей висновок і в контексті презумпції невинуватості.

28. До того ж, як зазначає позивач, суд оцінив лише його пояснення про те, що він не знав про накладення арешту, та витяги з реєстру обтяжень, проте залишив поза увагою всі інші докази та аргументи, що, на його думку, спростовують висновки ВРП (відсутність нормативних та судових заборон на відчуження автомобіля, неіснуюче рішення суду про накладення арешту, відсутність заборони відчуження навіть у клопотанні слідчого, яке так і не було розглянуто судом, протокол опитування свідка ОСОБА_5 щодо підстав здійснення ремонту автомобіля, відсутності заборон на відчуження автомобіля та інше), не навів доказів, які підтверджують здійснення позивачем ремонту та відчуження автомобіля з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

29. Твердить ОСОБА_1 і про те, що суд, вказавши обставиною, що створює «у стороннього спостерігача враження про фіктивність договору купівлі-продажу транспортного засобу, подальше користування ОСОБА_1 цим автомобілем», не зазначив, якими доказами це підтверджено. Безпідставними вважає висновки суду про те, що позивач використовував автомобіль у 2017, 2018, 2020 роках, оскільки це нічим не підтверджується.

30. Акцентує увагу, що він (позивач) не оспорював факти розписки, ремонту та відчуження автомобіля, перевірці підлягали саме мотиви та підстави цих дій, їх відповідність нормам законодавства та моралі, чого судом зроблено не було.

31. Ні у Спірному рішенні, ні в судовому рішенні не розкрито, яка саме поведінка кандидата щодо потерпілих (і кого саме) у кримінальному провадженні викликала обґрунтований сумнів у його доброчесності та на підставі яких саме доказів зроблено такий висновок.

32. ВРП у Спірному рішенні не дотрималася стандартів доказування, не аргументувала детально кожний свій висновок.

33. Наголошує про порушення судом положень статті 9, пункту 2 частини третьої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки після обрання до Великої Палати Верховного Суду судді Дашутіна І. В. під час розгляду справи спочатку позивачу навіть не було надано можливості задати питання відповідачу.

34. Події, які оцінювались ВРП під час розгляду рекомендації ВККС про призначення позивача на посаду судді, відбувались до початку оголошення конкурсу на посаду судді, отже, на думку ОСОБА_1 , ці події взагалі не підлягали розгляду та оцінці.

35. Звертає увагу на те, що згідно з абзацом третім частини десятої розділу ІІ Єдиних показників не підлягають перегляду під час оцінювання факти й обставини, яким у встановленому законом порядку була надана належна оцінка інституціями за участю представників міжнародних та іноземних організацій, які в конкурсних процедурах сприяють державним органам у встановленні відповідності осіб критеріям професійної етики та доброчесності, і особу було визнано такою, що відповідає або не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, крім випадків виявлення нової інформації, яка має істотне значення.

36. Водночас рішенням шостої кадрової комісії з добору на зайняття вакантних та тимчасово вакантних посад прокурорів в окружних прокуратурах і спеціалізованих прокуратурах у військовій та оборонній сфері (на правах окружних) (у складі якої, зокрема, три члени делеговані міжнародними неурядовими організаціями, проєктами міжнародно-технічної допомоги та дипломатичними місіями) від 06 вересня 2021 року № 1 за результатами проведення співбесіди з метою виявлення відповідності кандидата вимогам професійної компетентності та доброчесності його ( ОСОБА_1 ) визнано таким, що успішно пройшов добір на посаду прокурора у відповідному органі прокуратури. Отже, ця комісія встановила його відповідність вимогам доброчесності станом на 06 вересня 2021 року і ВРП не могла переоцінювати вказані висновки.

37. Крім того, в апеляційній скарзі йдеться про те, що Рада за майже 10 місяців розгляду рекомендації про призначення ОСОБА_1 на посаду судді не направила йому жодного запиту про надання пояснень та підтверджуючих документів з питань, які згідно зі Спірним рішенням стали підставою для відмови у внесенні подання про призначення на посаду судді, що свідчить про упередженість до нього.

38. У Спірному рішенні, на думку апелянта, Рада не зазначила, які саме особисті якості кандидата стали підставою для відмови йому у внесенні подання про призначення на посаду судді. До того ж ВРП не дослідила матеріалів його (прокурора ОСОБА_1 ) особової справи, у якій містяться результати психологічного дослідження його професійної придатності, згідно з якими він суворо дотримується етичних стандартів.

39. Йдеться у скарзі й про те, що суд першої інстанції не дотримався принципу пропорційності. Спірне рішення безпосередньо зачіпає його право на повагу до приватного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції, в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати і розвивати стосунки професійного характеру.

40. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове - про задоволення позову.

Позиція інших учасників справи

41. У відзиві на апеляційну скаргу ВРП просить залишити її без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду - без змін.

42. Рада вважає, що, ухвалюючи Спірне рішення, вона діяла в межах повноважень та у спосіб, визначені законодавством України.

43. Наголошує на тому, що саме на Раду покладено обов`язок щодо формування в Україні якісного суддівського корпусу з професійних кадрів високого рівня кваліфікації з урахуванням їхніх особистих та моральних якостей, необхідних для здійснення правосуддя.

44. ВРП відмовляє у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду, зокрема, з підстави наявності обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

45. Як зазначає ВРП, «сумнівом» є невпевненість, відсутність внутрішнього переконання у членів Ради щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики. Сумнів ґрунтується на внутрішній оцінці сукупності усіх обставин, що мають відношення до кандидата на посаду судді. Сумнів може вважатися обґрунтованим, якщо він основується на дійсних обставинах, з якими він пов`язаний, і ці обставини підтверджуються належними, достовірними та достатніми доказами. При цьому підстави, зазначені у пункті 1 частини другої статті 796 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ВРП визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатом.

46. Рішення ВККС носить рекомендаційний характер, отже, наявність рішення ВККС, яким рекомендовано призначити кандидата на посаду судді, не є безумовною підставою для внесення подання.

47. Під час формування суддівського корпусу Рада зобов`язана ретельно перевіряти дані, що характеризують особисті морально-етичні якості кандидата на посаду судді, репутація якого має бути бездоганною, враховувати всі обставини, які перешкоджають йому зайняти таку посаду, зокрема ті, що негативно характеризують кандидата.

48. Мовить про те, що Рада має доволі широкі межі оцінки як у частині визначення конкретних обставин, які можуть вплинути на суспільну довіру до судової влади, так і щодо доброчесності та етичності кандидата.

49. ВРП зазначає, що, незважаючи на те, що постановою слідчого прокуратури Дніпропетровської області від 11 листопада 2015 року автомобіль «Hyundai Tucson», д.н. НОМЕР_1 ,визнано речовим доказом у кримінальному провадженні та передано на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_1 , який у розписці від 11 листопада 2015 року зобов`язався зберігати цей автомобіль до ухвалення рішення у кримінальному провадженні, до постановлення ухвали про накладення арешту (26 лютого 2016 року) 17 лютого 2016 року ОСОБА_1 продав зазначений автомобіль ОСОБА_4 (батьку на той час його майбутньої дружини та свідка у кримінальному провадженні) за ціною 1 гривня, що вбачається з копії договору купівлі-продажу транспортного засобу.

50. При цьому, ОСОБА_1 з 11 квітня 2006 року працював в органах прокуратури, зокрема на дату ДТП (01 листопада 2015 року) - старшим прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України Прокуратури Дніпропетровської області. Тобто, перебуваючи на посаді прокурора, ОСОБА_1 був обізнаний із положеннями кримінального процесуального законодавства, якими визначено порядок здійснення досудового розслідування.

51. Водночас, зобов`язавшись у розписці від 11 листопада 2015 року зберігати зазначений автомобіль до ухвалення рішення у кримінальному провадженні та будучи обізнаним із положеннями статей 98, 100 КПК України та необхідністю збереження речових доказів у первісному стані, після того, як йому повернули автомобіль, позивач почав його ремонтувати, унаслідок чого було усунуто всі механічні пошкодження, яких зазнав автомобіль при наїзді на пішохода, тобто усунуто наявні на автомобілі сліди, які можна було використати як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

52. Крім того, після відчуження автомобіля ОСОБА_1 в деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017, 2018, 2020 роки не вказував права користування транспортним засобом «Хюндай Туксон». Проте Департамент інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України на запит ВРП надав відомості, відповідно до яких ОСОБА_1 01 лютого 2020 року звертався до служби «102» з повідомленням про те, що, поки він міняв колесо, із заднього сидіння автомобіля «Хюндай Туксон» викрали барсетку чорного кольору, у якій знаходились кошти. На питання ВРП щодо цього ОСОБА_1 пояснив, що автомобіль належить тестю, а він інколи ним користується, загальна кількість днів користування за рік не перевищує 180. Водночас у письмових поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що вказаним автомобілем почав користуватися із січня 2021 року, тому право користування ним у деклараціях за 2017, 2018, 2020 роки не зазначав, а в деклараціях за 2021-2023 роки вказав право користування цим автомобілем.

53. На думку ВРП, такі дії ОСОБА_1 можуть викликати сумнів у стороннього спостерігача у його доброчесності, створити враження, що вони вчинені з метою перешкоджання здійсненню досудового розслідування та приховання можливої вини у порушенні правил дорожнього руху, що призвело до ДТП та уникнення кримінальної відповідальності, а також думку про фіктивність договору купівлі-продажу транспортного засобу.

54. Отже, керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді ОСОБА_1, та його особистих якостей, а також з огляду на необхідність відбору на посаду судді осіб з високими моральними та особистими якостями, ВРП дійшла висновку, що у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1. на посаду судді слід відмовити. Спірне рішення ухвалено на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рух апеляційної скарги

55. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 13 листопада 2025 року відкрила провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року.

56. Ухвалою від 17 грудня 2025 року Велика Палата Верховного Суду відвела суддю Гімона М. М. від участі в розгляді цієї справи, а ухвалою від 18 грудня 2025 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження на 05 лютого 2026 року.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції

57. Рішенням ВККС від 03 квітня 2017 року № 28/зп-17 оголошено добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевого суду.

58. 23 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ВККС із заявою про допуск до участі в доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду.

59. Рішенням ВККС від 01 серпня 2023 року № 45/зп-23 продовжено термін дії результатів кваліфікаційного іспиту кандидатів на посади суддів місцевих загального, адміністративного, господарського судів, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді місцевого адміністративного суду та затверджено резерв кандидатів на заміщення вакантних посад суддів. Зокрема, до резерву на заміщення вакантних посад суддів місцевих адміністративних судів зараховано ОСОБА_1., який за результатами кваліфікаційного іспиту набрав 195,375 бала та посів 10 позицію в рейтингу кандидатів на посаду судді місцевого адміністративного суду.

60. Рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23 оголошено конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів. Установлено загальний порядок та строки подання кандидатами заяв і документів для участі в цьому конкурсі, затверджено умови проведення конкурсу на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів, та визначено, що питання допуску до участі в конкурсі вирішується ВККС у складі колегій.

61. 12 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ВККС із заявою про допуск до участі в оголошеному 14 вересня 2023 року конкурсі на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів як особа, яка відповідає вимогам статті 69 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», перебуває в резерві на заміщення вакантних посад суддів та не займає суддівської посади. У заяві висловив намір претендувати на посаду судді, зокрема, в місцевому адміністративному суді.

62. 01 грудня 2023 року рішенням № 10/дс-23 ВККС допустила ОСОБА_1 до участі в конкурсі.

63. Рішенням ВККС від 05 грудня 2023 року № 155/зп-23 затверджено та оприлюднено на офіційному вебсайті ВККС рейтинг учасників конкурсу на посади суддів місцевих адміністративних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23. Зокрема, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у якому ОСОБА_1 посів переможну позицію.

64. Співбесіду з ОСОБА_1 . Комісія провела 23 січня 2024 року.

65. Рішенням ВККС від 23 січня 2024 року № 11/дс-24 ОСОБА_1 рекомендовано на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

66. За результатами розгляду рекомендації ВККС щодо призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ВРП не встановила порушення ВККС визначеного законом порядку призначення на посаду судді.

67. Однак ВРП виявила обставини, які не були предметом розгляду ВККС, а також установила наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

68. Рішенням ВРП від 17 грудня 2024 року № 3649/0/15-24 відмовлено у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

69. Спірне рішення обґрунтовано так.

70. За результатами розгляду рекомендації ВККС щодо призначення ОСОБА_1 на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ВРП виявила обставини, які не були предметом розгляду ВККС, а також установила наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

71. Під час розгляду рекомендації ВККС Рада встановила, що ОСОБА_1 мав статус свідка у кримінальному провадженні № 0001052, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом наїзду автомобілем під керуванням ОСОБА_1 на пішохода, унаслідок чого пішохід отримав тяжкі тілесні ушкодження.

72. На запит ВРП Дніпропетровська обласна прокуратура надіслала копії матеріалів кримінального провадження.

73. Відповідно до змісту постанов, які містяться в матеріалах кримінального провадження, 01 листопада 2015 року водій автомобіля марки «Hyundai Tucson», д.н.

НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , рухаючись на цьому автомобілі зі швидкістю близько 60 кілометрів на годину із включеним ближнім світлом фар, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який перетинав нерегульований пішохідний перехід справа наліво у напрямку руху автомобіля.

74. Унаслідок ДТП пішохід ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи є тяжкими.

75. Постановою слідчого Прокуратури Дніпропетровської області від 11 листопада 2015 року автомобіль«Hyundai Tucson», д.н. НОМЕР_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні та передано його на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_1 .

76. ОСОБА_1 в розписці від 11 листопада 2015 року зобов`язався зберігати цей автомобіль до ухвалення рішення у кримінальному провадженні.

77. Із заяви ОСОБА_1 від 16 листопада 2015 року, адресованої слідчому Прокуратури Дніпропетровської області, убачається, що він просив провести слідчий експеримент щодо відтворення подій ДТП з використанням автомобіля, який на час звернення із заявою перебував у ремонті та мав бути відремонтований не раніше 20 листопада 2015 року.

78. Матеріали кримінального провадження також містять заяву ОСОБА_1 від 27 листопада 2015 року, у якій він просить визнати його потерпілим у зазначеному кримінальному провадженні, оскільки внаслідок ДТП йому було завдано майнової шкоди у вигляді пошкодження автомобіля.

79. Слідчим Прокуратури Дніпропетровської області 07 грудня 2015 року прийнято постанову, якою відмовлено в задоволенні клопотання представника потерпілої (матері ОСОБА_2 ) про накладення арешту на автомобіль «Hyundai Tucson», д.н. НОМЕР_1 ,а також вилучення його у ОСОБА_1 та поміщення на штрафний майданчик для зберігання до закінчення кримінального провадження.

80. Слідчий суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ухвалою від 29 грудня 2015 року скасував постанову слідчого Прокуратури Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року про відмову в задоволенні клопотання у кримінальному провадженні.

81. Слідчий Прокуратури Дніпропетровської області звернувся до слідчого судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з клопотанням від 21 січня 2016 року, у якому просив постановити ухвалу про накладення арешту на автомобіль «Hyundai Tucson», д.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 .

82. До постановлення ухвали про накладення арешту 17 лютого 2016 року ОСОБА_1 продав зазначений автомобіль ОСОБА_4 за ціною 1 гривня, що вбачається з копії договору купівлі-продажу транспортного засобу, який ОСОБА_1 надав до ВРП.

83. Слідчий суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ухвалою від 26 лютого 2016 року задовольнив клопотання слідчого прокуратури Дніпропетровської області від 21 січня 2016 року та наклав арешт на автомобіль «Hyundai Tucson», д.н.

НОМЕР_1 .

84. За результатами досудового розслідування слідчий першого слідчого відділу слідчого управління Прокуратури Дніпропетровської області 03 жовтня 2018 року ухвалив постанову про закриття цього кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діянні водія ОСОБА_1 , який скоїв ДТП.

85. На засіданні ВРП ОСОБА_1 на запитання щодо продажу автомобіля та його ціни пояснив, що оформив договір купівлі-продажу із ОСОБА_4 за 1 гривню, оскільки ОСОБА_4 допомагав його матері у вартісному лікуванні, тому фактично зазначений автомобіль він подарував ОСОБА_4 . Жодних документів на підтвердження цих пояснень ОСОБА_1 не надав.

86. У засіданні ВРП оголошувалась перерва для надання можливості ОСОБА_1 надати додаткові пояснення.

87. У Спірному рішенні зазначено, що пояснення, які ОСОБА_1 надав 02 травня, 09 та 16 грудня 2024 року, суперечать матеріалам кримінального провадження, а витяги з Єдиного реєстру обтяжень рухомого майна від 26 вересня 2024 року, на які посилається ОСОБА_1 , не спростовують сумнівів щодо його доброчесності.

88. З урахуванням викладеного, як зазначено у Спірному рішенні, у ВРП є обґрунтовані сумніви щодо відповідності кандидата на посаду судді ОСОБА_1 критерію доброчесності, які виникли внаслідок його поведінки під час досудового розслідування у кримінальному провадженні.

89. Оскаржуване рішення ВРП мотивовано тим, що відповідно до матеріалів особової справи кандидат на посаду судді ОСОБА_1 з 11 квітня 2006 року працює в органах прокуратури, зокрема, на дату ДТП (01 листопада 2015 року) був старшим прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України Прокуратури Дніпропетровської області.

90. Слідство та процесуальне керівництво в цьому кримінальному провадженні здійснювали слідчий та прокурор апарату Прокуратури Дніпропетровської області, у якій ОСОБА_1 на дату ДТП обіймав посаду прокурора.

91. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді прокурора, з огляду на свої службові повноваження був обізнаний з положеннями кримінального процесуального законодавства, якими визначено порядок здійснення досудового розслідування.

92. Оскільки слідчий Прокуратури Дніпропетровської області постановою від 11 листопада 2015 року автомобіль «Hyundai Tucson», д.н. НОМЕР_1 , визнав речовим доказом, то фактично до завершення кримінального провадження і ухвалення в ньому остаточного рішення такий речовий доказ повинен був бути збережений у первісному стані, адже він містив на собі сліди ДТП, отримані внаслідок наїзду на людину. Зазначені сліди як одна із характеристик речового доказу могли б бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та як вихідні дані для проведення експертиз, зокрема з метою визначення швидкості автомобіля та механізму ДТП.

93. Відповідно до матеріалів кримінального провадження експертним шляхом визначити швидкість руху автомобіля не вдалося у зв`язку з відсутністю відомостей у схемі до протоколу огляду місця ДТП та в постанові про призначення експертизи про наявність слідів гальмування коліс автомобіля, тому швидкість 60 кілометрів на годину була встановлена винятково зі слів ОСОБА_1 .

94. Водночас ОСОБА_1 , зобов`язавшись у розписці від 11 листопада 2015 року зберігати автомобіль до ухвалення рішення у кримінальному провадженні, був обізнаний з положеннями статей 98, 100 КПК України та необхідністю збереження речових доказів у первісному стані, але після того, як йому повернули автомобіль, почав його ремонтувати, унаслідок чого було усунуто всі механічні пошкодження, яких зазнав автомобіль при наїзді на пішохода, тобто усунув наявні на автомобілі сліди, які могли бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

95. ОСОБА_1 як прокурор з огляду на свої службові повноваження був обізнаний з нормами закону щодо арешту майна, проте після того, як слідчий прокуратури звернувся до слідчого судді з клопотання від 21 листопада 2016 року про накладення арешту на автомобіль «Hyundai Tucson», д.н. НОМЕР_1 , 17 лютого 2016 року під час досудового слідства, незважаючи на розписку від 11 листопада 2015 року про збереження автомобіля до ухвалення рішення у кримінальному провадженні, відчужив зазначений автомобіль на користь ОСОБА_4 (батька на той час його майбутньої дружини та свідка у кримінальному провадженні) за ціною 1 гривня.

96. На думку стороннього спостерігача, такі дії ОСОБА_1 міг вчинити з метою перешкоджання здійсненню досудового розслідування та приховання можливої вини у порушенні правил дорожнього руху, що призвело до ДТП та уникнення кримінальної відповідальності.

97. Після відчуження автомобіля ОСОБА_1 в деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за 2017, 2018, 2020 роки не вказував права користування цим транспортним засобом.

98. Водночас Департамент інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України на запит ВРП надав відомості, відповідно до яких ОСОБА_1 01 лютого 2020 року звертався до служби «102» з повідомленням про те, що, поки він міняв колесо, з заднього сидіння автомобіля «Hyundai Tucson», д.н. НОМЕР_1 ,було викрадено барсетку чорного кольору, у якій знаходились кошти.

99. ОСОБА_1 на запитання ВРП щодо незазначення в декларації за 2020 рік права користування автомобілем пояснив, що автомобіль належить тестю, а він інколи ним користується, загальна кількість днів користування за рік не перевищує 180.

100. Водночас у письмових поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що вказаним транспортним засобом почав користуватись із січня 2021 року, тому право користування в деклараціях за 2017, 2018, 2020 роки не зазначав.

101. У деклараціях за 2021, 2022, 2023 роки ОСОБА_1 зазначив право користування автомобілем «Hyundai Tucson», д.н. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_4 .

102. Наведені обставини, на думку ВРП, створюють у стороннього спостерігача враження про фіктивність договору купівлі-продажу транспортного засобу з огляду на те, що ціна цього договору становила 1 гривню, автомобіль відчужено на користь батька майбутньої дружини, відчуження автомобіля відбулось після звернення слідчого до суду з клопотанням про накладення арешту на автомобіль, а також на подальше користування ОСОБА_1 цим автомобілем.

103. Зазначені вище відомості були отримані в передбаченому законом порядку, не були предметом розгляду ВККС з наданням їм належної оцінки.

104. Вважаючи рішення ВРП від 17 грудня 2024 року № 3649/0/15-24 протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

Позиція Великої Палати Верховного Суду

105. Відповідно до частин першої, третьої статті 127 Основного Закону України правосуддя здійснюють судді. На посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою. Законом можуть бути передбачені додаткові вимоги для призначення на посаду судді.

106. За частинами першою, другою статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП в порядку, встановленому законом. Призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.

107. Якщо проаналізувати конституційні та законодавчі положення, які регламентують порядок добору кандидатів на посаду судді, то це поняття треба розуміти як процес забезпечення місцевих судів підготовленими, висококваліфікованими кадрами, а також складний, поетапний, тривалий процес відбору та призначення високопрофесійних та високоморальних (гідних) кваліфікованих кандидатів на посаду суддів місцевих судів відповідно до національного законодавства та міжнародних стандартів.

108. Добір кандидатів на посади суддів неможливо провести без загальних засад чи принципів добору кандидатів на посаду судді.

109. Варто визнати, що принципи формування суддівського корпусу є похідними від принципів функціонування судової влади і відображають основні засади процесу добору суддів як складової організації діяльності судової влади загалом.

110. Добір кандидатів на посаду судді повинен відповідати принципам справедливості, верховенства права, дотримання чого має унеможливити прояви свавілля і забезпечувати реалізацію основних прав та свобод; законності, незалежності, відкритості та публічності, доступності та безпосередності у процедурі добору, у зв`язку із чим, зокрема, ВККС і ВРП у межах своєї компетентності мають безпосередньо виявити належні теоретичні знання та рівень професійної підготовки кандидата на посаду судді, ступінь його готовності та здатності здійснювати правосуддя з питань юрисдикції відповідного суду, а також особисті, моральні якості кандидата.

111. Відповідно до частини першої статті 80 Закону № 1402-VIII призначення на посаду судді здійснюється Президентом України на підставі та в межах подання ВРП, без перевірки додержання встановлених цим Законом вимог до кандидатів на посаду судді та порядку проведення добору чи кваліфікаційного оцінювання кандидатів.

112. За змістом частини першої статті 1 Закону України від 21 грудня 2016 року

№ 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

113. Законом України від 09 грудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» розділ ІV «Порядок зайняття посади судді» Закону № 1402-VIII викладено в новій редакції.

114. Відповідно до частини другої статті 796 Закону № 1402-VIII ВРП відмовляє у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав:

1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням;

2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.

115. Підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, ВРП визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.

116. За цим Законом ВРП уповноважена відповідно до рекомендації ВККС розглянути питання про призначення кандидата на посаду судді та вносити в разі прийняття позитивного рішення подання главі держави про призначення кандидата на посаду судді. Основою позитивного рішення для подання про призначення кандидата на посаду судді є результат проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді.

117. Порядок розгляду ВРП рекомендації ВККС установлений у статті 36 Закону

№ 1798-VIII. Зокрема, за частинами другою - п`ятою цієї статті Рада ухвалює рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації Комісії, до якої обов`язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді. За результатами попереднього розгляду доповідач складає висновок щодо можливості призначення судді на посаду та виносить такий висновок на розгляд ВРП. На засіданні Ради кандидатура на посаду судді розглядається після доповіді члена ВРП, який визначений доповідачем у цій справі. Кандидат на посаду судді, стосовно якого розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, запрошується на засідання ВРП у порядку, визначеному цим Законом. Неявка кандидата на посаду судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

118. Згідно із частинами першою - четвертою статті 37 цього Закону рішення щодо кандидата на посаду судді ухвалюється на засіданні ВРП. Засідання Ради у пленарному складі, на якому розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, є повноважним, якщо в ньому бере участь не менше чотирнадцяти її членів. Рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду вважається ухваленим, якщо за нього проголосувало не менше чотирнадцяти членів ВРП. Якщо за рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду проголосувало менше чотирнадцяти членів ВРП, вважається, що Рада ухвалила рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду.

119. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 37 Закону № 1798-VIII ВРП може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду відповідно до пункту 1 частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані ВРП в передбаченому законом порядку, якщо:

1) такі відомості не були предметом розгляду ВККС;

2) ВККС не дала належної оцінки таким відомостям у межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо відповідного кандидата.

120. Із цих положень випливає, що ВРП може заново оцінити кандидата на посаду судді та дійти іншого висновку, ніж ВККС. Хоча рекомендація Комісії спирається винятково на об`єктивні критерії, ВРП може не погодитися з нею (Комісією) тільки з підстав, передбачених законом (частина четверта статті 37 Закону № 1798-VIII, частина друга статті 796 Закону № 1402-VIII).

121. Також зі змісту наведених положень слідує, що прозоре і публічне проведення кваліфікаційного оцінювання передбачає активну і безпосередню участь кандидата на посаду судді, право на пояснення і спростування будь-якої інформації, яка може негативно вплинути на оцінку його ділових, професійних, морально-етичних якостей як претендента на набуття статусу судді.

122. Запровадження підстав, за яких ВРП може не погодитися з рекомендацією ВККС і навести свої причини відмови внести Президентові України подання про призначення на посаду судді, має на меті запобігти чи стати пересторогою для ухвалення ВРП свавільних рішень.

123. З оцінки основних правил та мети положень пункту 1 частини другої статті 796 Закону № 1402-VIII можна презюмувати, що зазначені у цьому пункті підстави повинні бути об`єктивними, реальними, вагомими (істотними), дієвими і негативними настільки, щоб засумніватися у відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики, або повинні містити в собі властивості (ознаки), які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням. Такими підставами можуть бути будь-які фактори, явища, події об`єктивної дійсності, що містять ознаки (властивості), які характеризують чи виділяють кандидата на посаду судді як постать, що не відповідає якимсь певним «еталонним» критеріям доброчесності та професійної етики, яким повинен відповідати суддя як носій влади. Інакше кажучи, це мають бути фактори, які не відповідають неофіційній, ментальній, основаній на традиціях (звичаях) системі уявлень, норм та оцінок, що регулює поведінку людей у суспільстві, не схвалюються на колективно підсвідомому рівні більшістю суспільства, практична реалізація яких (доброчесності чи професійної етики) забезпечується громадським осудом. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 9901/355/21 (провадження № 11-96заі22).

124. Як установив суд першої інстанції й видно зі Спірного рішення, у справі, що розглядається, ВРП виявила обставини, які не були предметом розгляду ВККС, а також установила наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

125. Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що саме поведінка ОСОБА_1 (як прокурора, обізнаного із нормами кримінального процесуального законодавства) під час кримінального провадження, яка полягає в незбереженні речового доказу в первісному стані, відчуженні ним автомобіля після звернення слідчого з клопотанням про накладення арешту на цей автомобіль, у сукупності з наданими показаннями потерпілих у кримінальному провадженні та суперечливими поясненнями самого ОСОБА_1 у стороннього спостерігача викликає обґрунтований сумнів у його доброчесності.

126. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обставини, які ВРП поклала в основу оскаржуваного рішення про відмову внести Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді, є реальними, вони не є надуманими чи формальними. ВРП здобула і використала ці обставини в межах процедури добору, виявила і дослідила їх до ухвалення Спірного рішення. Обставини, які вона встановила і які викликали сумніви щодо доброчесності, доведено до відома позивача. Рада ухвалила відповідне рішення з урахуванням пояснень позивача, у якому виклала аргументи, з яких слідують підстави і мотиви рішення про відмову внести кандидатуру позивача на призначення на посаду судді. Рішення ухвалено повноважним складом ВРП.

127. У справі, що розглядається, ВРП склала і сформулювала свій висновок про неможливість рекомендувати ОСОБА_1 на посаду судді на підставі власної оцінки інформації про кандидата на посаду судді та його поведінки, які були встановлені до ухвалення відповідного рішення, у межах наданих їй законом повноважень.

128. Це рішення не видається і не є незаконним, надмірно формальним, свавільним, явно несправедливим, дискримінаційним, номінальним, декларативним чи таким, що містить істотні порушення здійснення процедури добору кандидатів на посаду судді, зокрема й права останніх бути почутими, за яких воно не може залишатися в силі.

129. Отже, в обсязі встановлених у цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин Велика Палата висновує, що Спірне рішення відповідає критеріям обґрунтованості, безсторонності та розсудливості, визначеним статтею 2 КАС України.

130. Велика Палата не може погодитися з доводами апелянта про неврахування Радою при ухваленні Спірного рішення Єдиних показників згідно з якими оцінка доброчесності та професійної етики кандидата на посаду судді полягає в оцінці відповідності певним критеріям.

131. Дійсно, критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади в цілому.

132. Доброчесність - це необхідна морально-етична складова діяльності судді, яка, серед іншого, визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах об`єктивного ставлення до сторін у справах та чесності у способі власного життя, виконанні своїх обов`язків та здійсненні правосуддя.

133. Авторитет та довіра до судової влади формуються залежно від персонального складу судів, від осіб, які обіймають посади суддів та формують суддівський корпус. Саме тому важливо, щоб кандидат на посаду судді, як і суддя, не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

134. В аспекті наведеного нормативного регулювання ВРП відповідно до свого статусу, повноважень, встановленого законом порядку, мети і завдань, які перед нею стоять, вільна у виборі будь-яких об`єктивно спроможних підстав для відмови внести Президентові України подання призначити кандидата на посаду судді. Керуючись власною оцінкою цих підстав, Рада вправі засумніватися у відповідності судді чи кандидата на посаду судді критеріям та умовам, за яких можливе внесення подання про призначення на посаду судді.

135. У Спірному рішенні Рада з наведенням відповідного обґрунтування зазначила, що оцінила, зокрема, поведінку ОСОБА_1 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, його суперечливі пояснення щодо обставин, які підлягали з`ясуванню, та дійшла висновку про наявність обґрунтованого сумніву у доброчесності кандидата.

136. Варто також зауважити, що рішення про затвердження Єдиних показників для оцінки доброчесності та професійної етики судді Рада хоча й ухвалила того ж дня, коли було ухвалено Спірне рішення, але після розгляду питання про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді.

137. Не погоджується апелянт і з тим, що, на думку суду першої інстанції, речовий доказ - автомобіль, керуючи яким він скоїв наїзд на пішохода, мав бути збереженим до завершення кримінального провадження у тому ж стані, у якому цей транспортний засіб перебував після вчинення ДТП.

138. Велика Палата Верховного Суду вважає, що такий висновок суду ґрунтується на тому, що для повного і об`єктивного досудового розслідування обставин ДТП, яка трапилася за участю ОСОБА_1 , автомобіль, яким він керував і який був переданий йому на зберігання як речовий доказ, мав бути збережений саме у тому стані, який би давав можливість проводити необхідні слідчі дії для встановлення істини у справі. Звісно, саме пошкоджений внаслідок ДТП автомобіль, а не відремонтований міг мати значення для кримінального провадження.

139. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

140. Щодо доводів ОСОБА_1 про порушення його права на повагу до приватного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції, слід зазначити таке.

141. У цій справі позивач оскаржує рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про його призначення на посаду судді. Відповідно оспорюване позивачем рішення безпосередньо зачіпає його право на повагу до приватного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції, в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати і розвивати стосунки професійного характеру.

142. Водночас втручання у право на повагу до приватного життя є таким, що порушує статтю 8 Конвенції, якщо воно не є виправданим за пунктом 2 цієї статті Конвенції як таке, що було здійснене «згідно із законом», переслідує одну або декілька законних цілей, перелічених у ньому, і є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї цілі / цих цілей.

143. У розглядуваній справі Велика Палата Верховного Суду констатує, що втручання Спірним рішенням у гарантоване статтею 8 Конвенції право позивача на повагу до особистого життя в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати і розвивати стосунки професійного характеру було необхідним і пропорційним, оскільки сталося з належним з`ясуванням та обґрунтуванням підстав, мотивоване належним чином з наданням оцінки поясненням кандидата на посаду судді.

144. В апеляційній скарзі йдеться і про те, що події, які оцінювались ВРП під час розгляду рекомендації ВККС про призначення позивача на посаду судді, відбувались до початку оголошення конкурсу на посаду судді, а тому взагалі не підлягали розгляду та оцінці.

145. Відповідаючи на цей довід, Велика Палата зауважує, що наявність / відсутність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням, Рада визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей. При цьому зазначені обставини можуть виникнути як до, так і під час проведення конкурсних процедур. Тому Рада була вправі надати власну оцінку поведінці ОСОБА_1 під час кримінального провадження за фактом ДТП, про яку йшлося вище.

146. Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

147. Суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінив докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ВРП, ухвалюючи Спірне рішення, діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

148. Підсумовуючи викладене, оцінивши обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів, наведених в апеляційній скарзі, Велика Палата висновує, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду скарги

149. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

150. На підставі частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

151. Оскільки суд першої інстанції розглянув справу з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 243, 266, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 990/18/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. В. Кривенда

Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур

О. В. Білоконь С. Ю. Мартєв

О. Л. Булейко К. М. Пільков

І. А. Воробйова С. О. Погрібний

О. А. Губська Н. С. Стефанів

А. А. Ємець Т. Г. Стрелець

Л. Ю. Кишакевич І. В. Ткач

В. В. Король В. Ю. Уркевич