Справа № 727/710/26
Суддя: Дубець О. С.
Дата ухвалення: 2026-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 727/710/26
Провадження № 2-а/727/53/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівців в складі:

головуючого судді Дубець О.С.

за участю секретаря судового засідання Чебуришкіної Н.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог та процесуальні дії вчинені в ході справи

ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівців із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови в якому просить:

-Визнати протиправною та скасувати постанову № 9012 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП від 30 вересня 2025 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 , про накладення на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 17000,00 грн та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Ухвалою від 22 січня 2026 року судом поновлено позивачу пропущений строк для звернення із позовом до суду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, розгляд справи суд вирішив проводити з повідомленням сторін.

Цією ж ухвалою відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву.

Від відповідача надійшов відзив відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_3 просить:

- у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення № 9012 від 30 вересня 2025 - відмовити за безпідставністю.

- Судові витрати покласти на позивача.

Ухвалою від 29 січня 2026 року суд перейшов до розгляду даної справи в порядку письмового провадження.

Стислий виклад позиції учасників справи

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує такими доводами.

Постановою № 9012 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП від 30 вересня 2025 року, винесеною начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 за матеріалами справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на останнього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 17000,00 грн.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку із тим, що він, будучи військовозобов`язаним, під час дії воєнного стану на підставі рішення військово-лікарської комісії зарахований в запас по досягненню 25-річного віку та не став на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач вважає, що вказана постанова є протиправною через відсутність в його діях ознак правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП, з огляду на таке.

Так, ОСОБА_1 зазначає, що стаття 18 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), на яку посилається відповідач в оскаржуваній постанові, не поділяється на пункти та підпункти, а структурно поділяється на частини та абзаци, тобто в оскаржуваній постанові містяться вказівки на неіснуючі норми права.

Окрім того, стаття 27 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), на яку також посилається відповідач в оскаржуваній постанові, також не поділяється на пункти, а структурно поділяється на частини, однак не містить частини 9, на яку посилається відповідач в оскаржуваній постанові.

Щодо суті правопорушення, то позивач зазначає, що на день досягнення ним 25-річного віку, відповідно до абзацу 9 пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) взяттю на військовий облік військовозобов`язаних у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповіднихпідрозділах розвідувальних органів України підлягали громадяни України, які досягли 27-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників.

Таким чином, на день досягнення ОСОБА_1 25-річного віку чинним законодавством України не було передбачено обов`язку змінювати категорію обліку.

Крім наведеного, ОСОБА_1 вважає, що мало місце порушення процесуального права, недотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення суб`єктом владних повноважень при складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, що зводить нанівець саму суть та завдання адміністративної відповідальності особи, яка вчинила правопорушення.

Зокрема, позивач вказує, що як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, протокол про адміністративне правопорушення щодо нього був складений за частиною 3 статті 210 КУпАП. Водночас відповідачем була винесена постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності вже за частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

КУпАП не надає органу, який розглядає справу, повноважень самостійно змінювати правову кваліфікацію адміністративного правопорушення, зазначену у протоколі. Зміна кваліфікації дій особи зі статті 210 КУпАП на статтю 210-1 КУпАП без складання нового протоколу фактично означає притягнення особи до відповідальності за інше правопорушення, ніж те, яке їй інкримінувалося первинно.

Окрім того, зазначає позивач, за текстом оскаржуваної постанови йому одночасно інкримінується вчинення правопорушень, передбачених частиною 3 статті 210 КУпАП та частиною 3 статті 210-1 КУпАП, що свідчить про неможливість для ІНФОРМАЦІЯ_4 належним чином визначити правову кваліфікацію дій позивача.

Крім того, зазначає позивач, всупереч вимогам КУпАП розгляд справи відбувся за його відсутності.

У поданому відзиві відповідач зазначив, що оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 (Додаток 2) «Порядку організації і ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487, призовники, військовозобов`язані та резервісти, зокрема, повинні: 1) перебувати на військовому обліку за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання - у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ (далі - органи СБУ), військовозобов`язані розвідувальних органів - у відповідному підрозділі розвідувального органу). Крім того, призовники, військовозобов`язані та резервісти, які проживають в селах та селищах, а також у містах, де відсутні відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, повинні перебувати на персонально-первинному військовому обліку у відповідних виконавчих органах сільських, селищних, міських рад; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі, проходити службу у військовому резерві.

Далі відповідач зазначає, що відповідно вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок включає, в тому числі: виконання військового обов`язку в запасі та дотримання правил військового обліку. Виконання військового обов`язку в запасі полягає в дотриманні військовозобов`язаними порядку і правил військового обліку, проходженні зборів для збереження та вдосконалення знань, навичок і умінь, необхідних для виконання обов`язків військової служби в особливий період.

Вищевказані приписи військовозобов`язаним ОСОБА_1 були проігноровані, оскільки позивач з 24.07.2024 не перебував на військовому обліку за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання - АДРЕСА_1 , у відповідному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.

В поданих суду додаткових поясненнях представниця позивача - адвокатка Біла У.М. просила суд врахувати те, що відповідно до військово-облікового документу № 5, виданого 07.08.2024, вбачається, що ОСОБА_1 пройшов медичний огляд ВЛК та 18.07.2024 був взятий на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, встановлені судом

Дослідивши докази по справі судом встановлені такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 30 вересня 2025 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 полковник ОСОБА_2 , керуючись частиною 3 статті 210-1, статтями 213, 217, 235, 247, 268, 276, 280, 283, 284 КУпАП, виніс постанову № 9012, якою на ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкає АДРЕСА_2 , накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн. Стягнення накладене за вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210 КУпАП.

Так, оскаржуваною постановою встановлено, що своїми протиправними винними діями (бездіяльністю) ОСОБА_1 порушив вимоги підпунктів 5, 7 частини 3 статті 1, частини 8 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ та вимоги пунктів 1, 5 частини 1 Додатку 2 до Порядку організації і ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487, що призвело до порушення ним прав військового обліку, вчиненого в особливий період. Тобто, скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210 КУпАП.

Як заначено в оскаржуваній постанові, вона прийнята за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення № 2947 від 23 вересня 2025 року, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_1 , будучи військовозобов`язаним, під час дії воєнного стану на підставі рішення військово-лікарської комісії, згідно зі ст. 18 п. 1 пп.2 та ст. 27 п. Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» зарахований в запас по досягненню 25-річного віку та не став на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Далі в оскаржуваній постанові зазначено, що протокол складений уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_4 № 2947 від 23.09.2025 про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, яка носить бланкетний характер та відсилає до порушення вимог частини 6 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», кваліфікуючою обставиною є вчинення даного правопорушення в особливий період. Так, відповідно до зазначених вище норм Закону у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`явити його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського.

Дослідивши та оцінивши докази у справі начальник ІНФОРМАЦІЯ_4 дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210, частиною 3 статті 210-1 КУпАП, доведена повністю зібраними по справі доказами в розумінні статті 251 КУпАП.

Відповідно до протоколу серії ІНФОРМАЦІЯ_3 № 2947 про адміністративне правопорушення від 23 вересня 2025 року, складеного оператором відділення призову ІНФОРМАЦІЯ_4 старшим солдатом ОСОБА_4 , вбачається, що 23 вересня 2025 року о 15:50 год. в приміщенні Чернівецького обласного мобілізаційного центру встановлено факт порушення правил військового обліку під час дії особливого періоду, а саме: ОСОБА_1 не перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних, тобто порушував вказані правила військового обліку в особливий період. Своїми протиправними винними діями (бездіяльністю) ОСОБА_1 порушив вимоги абзацу 7 частини 3 статті 1, абзацу 5 частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХШI та вимоги Додатку 2 до Порядку організації і ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів У країни від 30.12.2022 №1487, що призвело до порушення ним правил військового обліку, вчиненого в особливий період. Тобто скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210 КУпАП.

Відповідно до військово-облікового документа № 5, виданого ОСОБА_1 керівником ІНФОРМАЦІЯ_4 07 серпня 2024 року та з урахуванням довідки Глибоцької позаштатної постійно діючої ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_5 від 17.07.2024 № 2/145/1305 гр. ІІ ст., вбачається, що позивач взятий на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 18 липня 2024 року та є придатним до військової служби.

Відповідно до військово-облікового документа, сформованого в додатку «Резерв+» станом на 09.01.2026 вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 , дані уточено вчасно, дата ВЛК - 18.07.2024, дата взяття на облік - 03.08.2025.

З урахуванням наведеного судом встановлено, що предметом даного позову є встановлення законності та обґрунтованості постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил військового облік, вчиненого в особливий період.

Релевантні джерела права й акти, їх застосування та позиція суду

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Положеннями частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та відповідно до статей 9, 77 КАС України адміністративне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з положень частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року (заява № 16437/04) зазначав, що відповідно до прецедентної практики при оцінці доказів суд керується критерієм «поза розумним сумнівом» та доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що встановлює вину особи.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Відповідно до частини 1 статті 287 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Так, судом встановлено, що постановою ІНФОРМАЦІЯ_4 № 9012 від 30 вересня 2025 року позивача визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210, частиною 3 статті 210-1 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн.

Разом з тим, з мотивувальної частини оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 порушив вимоги підпунктів 5, 7 частини 3 статті 1, частини 8 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ та вимоги пунктів 1, 5 частини 1 Додатку 2 до Порядку організації і ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487.

Крім того, оскаржуваною постановою також встановлено боку позивача порушення вимог частини 6 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», кваліфікуючою обставиною є вчинення даного правопорушення в особливий період. Так, відповідно до зазначених вище норм Закону у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`явити його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського.

При цьому в протоколі, яким зафіксовано факт адміністративного правопорушення, ОСОБА_1 інкриміноване порушення вимог абзацу 7 частини 3 статті 1, абзацу 5 частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХШI та вимоги Додатку 2 до Порядку організації і ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів У країни від 30.12.2022 №1487, що призвело до порушення ним правил військового обліку, вчиненого в особливий період.

Частиною першою статті 210 КУпАП передбачено відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.

З диспозиції частини 3 статті 210 КУпАП вбачається, що остання передбачає відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Частиною першою статті 210-1 КУпАП передбачено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

З диспозиції частини 3 статті 210-1 КУпАП вбачається, що остання передбачає відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/22 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України оголошено загальну мобілізацію.

Крім того, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України № 2102 -IX від 24 лютого 2022 року, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та продовжує діяти на даний час.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» .

Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

За змістом статей 10, 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Таким чином, відповідач під час провадження у справі про адміністративне правопорушення, повинен відповідно до вимог статей 245, 280 КУпАП, належним чином з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті.

Відповідно до вимог статті 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

У відповідності до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі про адміністративне правопорушення, являє собою відповідним чином оформлений уповноваженою особою процесуальний документ про вчинення діяння, яке містить ознаки правопорушення та має відповідати вимогам статті 256 КУпАП.

Так, згідно зі статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються зокрема місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

Отже, орган, уповноважений розглядати справу про адміністративне правопорушення, обмежується обставинами, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення.

З огляду на вказані обставини, варто звернути увагу на таке.

Так, відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист права та основоположних свобод людини (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд із прав людини (ЄСПЛ) поширює стандарти та процедурні гарантії, встановлені Конвенцією для кримінальних проваджень, на провадження у справах про адміністративні правопорушення, вважаючи їх кримінальними провадженнями по суті і за змістом. Тобто, фактично «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати протокол про адміністративне правопорушення.

Виходячи з наведеного та зважаючи на висновки, що містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішенні від 09 червня 2011 року у справі «Лучанінова проти України» (заява № 16347/02), можна дійти висновку, що фабула, викладена у протоколі про адміністративне правопорушення, по суті становить виклад обвинувачення особи у вчиненні певного правопорушення, винуватість у вчиненні якого певною особою має доводитися в суді.

Положеннями частини 1 статті 256 КУпАП встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, який засвідчує факт неправомірних дій, складається за встановленою формою і повинен містити дані про місце, час вчинення, суть правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення. Викладена у протоколі суть адміністративного правопорушення повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП, за якою складений протокол.

Отже, питання наявності чи відсутності складу адміністративного правопорушення, за ознаками якого складений протокол про адміністративне правопорушення, у діях конкретної особи суд вирішує в межах протоколу, складеного щодо цієї особи, перевіряючи відповідність обставин, викладених у протоколі, фактичним обставинам провадження.

З системного аналізу наведеного вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів, але й актом обвинувачення особи у вчиненні адміністративного правопорушення, що узгоджується із практикою та позицією ЄСПЛ.

Як вбачається зі змісту статті 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення окрім іншого також зазначається суть адміністративного правопорушення, тобто фактично суть обвинувачення у вчиненні правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення та повинна містити, в тому числі, опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення.

Разом з тим, встановити, за яке саме порушення ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності в даній справі неможливо, оскільки протокол щодо позивача був складений за порушення вимог абзацу 7 частини 3 статті 1, абзацу 5 частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХШI та вимоги Додатку 2 до Порядку організації і ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів У країни від 30.12.2022 №1487, а оскаржуваною постановою встановлено порушення вимоги підпунктів 5, 7 частини 3 статті 1, частини 8 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, вимоги пунктів 1, 5 частини 1 Додатку 2 до Порядку організації і ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487 та вимог частини 6 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Питання наявності чи відсутності складу адміністративного правопорушення, за ознаками якого складений протокол про адміністративне правопорушення, у діях конкретної особи, уповноважена на розгляд справи про адміністративне правопорушення особа повинна вирішувати в межах протоколу, складеного щодо цієї особи, перевіряючи відповідність обставин, викладених у протоколі, фактичним обставинам провадження.

Орган, уповноважений розглядати справи про адміністративні правопорушення позбавлений можливості вийти за межі протоколу про адміністративне правопорушення на погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оцінювати доведеність існування наслідків, які не ставились у вину, оскільки таким чином уповноважена особа неминуче перебиратиме на себе функції обвинувачення та це суперечитиме, як вимогам національного законодавства, так і стандартам, встановленим ЄСПЛ, що є неприпустимим.

Разом з тим, з урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку, що начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 полковник ОСОБА_2 , розглядаючи справу щодо вчинення ОСОБА_1 справи про притягнення останнього до адміністративної відповідальності, вийшов за межі складеного щодо позивача протоколу та притягнув позивача за адміністративні правопорушення, які не були встановлені під час складання матеріалів справи про адміністративне правопорушення.

Разом з наведеним суд зазначає, що не вбачає з боку позивача порушення правил військового обліку, вчинене в особливий період, оскільки, як встановлено судом ОСОБА_1 був взятий на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_4 18 липня 2024 року, про що є відповідна відмітка в його військово-облікових документах.

Щодо встановленого відповідачем порушення, яке виразилось в тому, що у позивача у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, був відсутній при собі військово-обліковий документ, який останній не пред`явив за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, то це твердження не знайшло свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Щодо решти доводів позивача суд зазначає, що ЄСПЛ в рішенні по справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1 зазначив, що "…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…".

Беручи до уваги те, що судом встановлено, що оскаржувана постанова є протиправною на підставі наведених судом доводів, решта доводів позивача є такими, що не заслуговують уваги, оскільки вони не спростовують основного висновку суду зробленого за результатами розгляду справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Щодо суті позовних вимог

З урахуванням наведеного в мотивувальній частині рішення, суд доходить висновку, що вчинення позивачем адміністративних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 210, частиною 3 статті 210-1 КУпАП, не підтверджується належними та допустимими доказами, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не доведено наявність в діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення та правомірності винесеної ним постанови про накладення на позивача штрафу, передбаченого санкцією частини 3 статті 210, частини 3 статті 210-1 КУпАП.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на викладене, постанову № 9012 від 30 вересня 2025 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 , якою на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає: АДРЕСА_2 , накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 17000,00 грн слід визнати протиправною та скасувати, а провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрити на підставі частини 1 статті 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 210, частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Щодо судових витрат

Судом встановлено, що за розгляд справи Шевченківським районним судом м. Чернівців позивачем сплачений судовий збір в сумі 532,48 грн.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

На підставі наведеного та у зв`язку із задоволенням позовних вимог, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 532,48 грн.

Керуючись статтями 139, 229, 241- 246, 286, 292, 293 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову № 9012 від 30 вересня 2025 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 , якою на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає: АДРЕСА_2 , накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 17000,00 грн.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає: АДРЕСА_2 , за частиною 3 статті 210, частиною 3 статті 210-1 КУпАП - закрити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 532,48 грн (п`ятсот тридцять дві грн 48 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_6 , юридична адреса: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Дата складання повного судового рішення 09 березня 2026 року.

Суддя Дубець О.С.