Справа № 260/8486/25
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2026-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 березня 2026 року м. Ужгород№ 260/8486/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Генерального штабу Збройних Сил України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить скасувати Наказ №1593-РС від 13.09.2025 р. «по особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що він проходив військову службу на посаді головного сержанта взводу охорони патрульно-постової служби роти ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заявляє, що на його утриманні перебуває 4 неповнолітні дитини, та матір дружина з інвалідністю 2 групи, яка потребує догляду. Незважаючи на це, наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України вирішено звільнити його із займаною посади та призначити головним сержантом ремонтної роти ремонтно-відновлювального батальйону Військової частини НОМЕР_1 . Таке рішення відповідача вважає протиправним, оскільки законодавство забороняє переміщення військовослужбовця без його згоди на нове місце служби окремо від сім`ї.

11 листопада 2025 року 3-я особа подала через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» свої письмові пояснення, в яких звертає увагу на недостовірність тверджень позивача щодо утримання 4 неповнолітніх дітей, оскільки його сину виповнилося 18 років. В свою чергу докази утримання доньки дружини від першого шлюбу відсутні. Окрім того, вважає, що наявність матері дружини, яка є особою з інвалідністю 2 групи, що потребує догляду, за певних обставин може бути підставою для звільнення з військової служби, але не підставою для залишення позивача для проходження служби за місцем проживання.

18 листопада 2025 року відповідач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позов, в якому проти заявлених позовних вимог заперечив. Так, зазначив, що нормами Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначено, що для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення. Стверджує, що позивач не надавав своєму безпосередньому керівнику жодних документів на підтвердження вказаних в позовній заяві сімейних обставин. Тому підстави для скасування оскарженого наказу відсутні.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що штаб-сержант ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) проходить військову службу в Збройних Силах України, зокрема на посаді головного сержанта взводу охорони патрульно-постової служби роти ІНФОРМАЦІЯ_2 Військової частини НОМЕР_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Відповідно до п. 82, 83, 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України №1593-РС від 13.09.2025, штаб-сержанта ОСОБА_1 звільнено із займаної в Ужгородському зональному відділі посади та призначено головним сержантом ремонтної роти ремонтно-відновлювального батальйону НОМЕР_3 Окремої механізованої бригади НОМЕР_4 армійського корпусу оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » Сухопутних військ Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_1 ).

Вказаний наказ був прийнятий на підставі затвердженого начальником Генерального штабу Збройних Сил України плану переміщення осіб сержантського та старшинського складу на посади номенклатури призначення начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 10.09.2025.

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним з огляду на те, що воно прийняте без врахування його сімейних обставин та вимоги Головнокомандувача Збройних Сил України від 15.01.2025 року щодо припинення переміщення військовослужбовців, ОСОБА_1 звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Нормами ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Вказане кореспондується також з положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Ч. 3 ст. 1 Закону №2232 передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону №2232).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та наразі триває.

Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Окрім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу в Збройних Силах України.

Спірні правовідносини виникли з приводу переміщення позивача для проходження військової служби до іншої військової частини.

Так, нормами ч. 13 ст. 6 Закону №2232 передбачено, що військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули.

Вказане кореспондується також з п. 10 Розділу І Положення про порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України регулюється, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення).

Згідно з такою нормою, військовослужбовці можуть бути направлені для проходження військової служби до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту з виключенням їх зі списків особового складу Збройних Сил України, а військовослужбовці інших військових формувань можуть бути прийняті до Збройних Сил України із зарахуванням їх до списків особового складу Збройних Сил України.

Відповідно до п. 12 розділу І Положення, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах, за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Пунктом 82 розділу ІV Положення передбачено, що призначення військовослужбовців на посади здійснюється, в тому числі, на вищі посади - у порядку просування по службі.

Суд встановив, що оскарженим наказом ОСОБА_1 призначено на вищу посаду в порядку просування по службі.

Відповідно до пункту 83 Положення, військовослужбовці призначаються на посади і переміщуються по службі за основною або спорідненою спеціальністю з урахуванням досвіду служби, рівня їх професійної компетентності, особистих якостей і досягнень та відповідності характеристикам посад, визначених Міністерством оборони України. У разі коли є потреба призначення військовослужбовців на посади за новою спеціальністю, їх призначенню на ці посади має передувати відповідна підготовка (перепідготовка). Для доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду військовослужбовці можуть призначатися на посади, передбачені штатами воєнного часу, за новою спеціальністю з урахуванням набутого досвіду.

Абз. 2 п. 257 Положення встановлено, що для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення.

Так, згідно з п. 112 розділу ІV Положення, військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.

Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:

- неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;

- неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;

- потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.

Вказані вище обставини, що вимагають згод військовослужбовця на його переміщення, є виключними та розширеному тлумаченню не підлягають.

Відповідно до абз. 19 ст. 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, командир особисто керує кадровою роботою у ввіреному йому підрозділі.

Із наведеного слідує, що переміщення військовослужбовців на нове місце служби є правом командування і може бути здійснене без згоди військовослужбовця, якщо це відповідає певним умовам.

Протиправність оскарженого наказу позивач обґрунтовує ненаданням згоди на переміщення, враховуючи перебування на його утриманні 4-х дітей та наявності матері дружини, яка є особою з інвалідністю 2 групи.

Однак суд не вважає такі обставини достатніми для скасування оскарженого наказу, оскільки вони не передбачені вищезазначеними законодавчими нормами, що регулюють спірні правовідносини.

Вказані позивачем обставини можуть бути підставою для розгляду питання про звільнення військовослужбовця з військової служби, однак не є обмеженням на його переміщення для проходження військової служби в іншу місцевість.

Отже, ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів, які б підтверджували існування на момент прийняття оскарженого наказу підстав, визначених п. 112 Положення, які б забороняли переміщення позивача як військовослужбовця без його згоди.

Суд також не бере до уваги посилання позивача на розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України, яким визначено вимогу припинити переміщення військовослужбовців, які були прийняті на військову службу за контрактом під час дії воєнного стану, до інших військових частин без їхньої згоди з огляду на те, що позивач уклав контракт про проходження військовох служби до запровадження правового режиму воєнного стану. Вимога ж Головнокомандувача Збройних Сил України стосується припинення переміщення військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом саме під час дії воєнного стану (тобто з 24.02.2022) і не стосується тих військовослужбовців, які уклали контракти про проходження військової служби до зазначеної дати.

Ч. 1 ст. 77 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Провівши правовий аналіз законодавчих норми, що регулюють спірні правовідносини, крізь призму встановлених судом обставин справи, суд вважає, що відповідач довів правомірність свого рішення про переміщення ОСОБА_1 до іншої військової частини, а тому оскаржений наказ не підлягає скасуванню. З огляду на зазначене у задоволенні позову слід відмовити.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішується у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Генерального штабу Збройних Сил України , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування наказу, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін