Справа № 206/537/26
Суддя: Малихіна В. В.
Дата ухвалення: 2026-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа 206/537/26
Провадження 2-а/206/8/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м. Дніпро

Самарський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Малихіної В.В.,

за участі секретаря Тимченко Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали заяви ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення, в якому просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 6656283 від 12.02.2026 року за ч.1 ст. 121-3 КУпАП та закрити провадження в справі.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 12.02.2026 року відносно нього інспектором поліції було винесено постанову серії ЕНА №6656283 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за ч.1 ст. 121-3 КУпАП. Так, відповідно до постанови 12.02.2026 року о 19.01 год. в м. Дніпро, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом в темну пору доби з неосвітленим номерним знаком, чим порушив п.2.9 Правил дорожнього руху. У відповідь на пред`явлене порушення він заперечив, повідомив, що ПДР не порушував. Також під час розгляду справи ним було неодноразово заявлено усне клопотання про перенесення розгляду справи для отримання допомоги адвоката, яке інспекторами було проігноровано.

Вважає, постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки працівником поліції не встановлені фактичні обставини справи, не зібрано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів вчиненого порушення.

Ухвалою суду від 25.02.2026 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

03.03.2026 року до суду надійшов відзив відповідача в якому зазначено, що вирішуючи питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, поліцейський оцінив всі встановлені обставини справи, докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Стягнення застосоване без порушення, в межах санкції ч.1 ст.121-3 КУпАП, за якими позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, постанова винесена уповноваженою особою з дотриманням правил чинного законодавства. На місці зупинки транспортного засобу, інспекторами поліції було встановлено більш суворе порушення керування транспортним засобом із неосвітленим у темну пору доби державним номерним знаком. На відеозаписі долученому до матеріалів справи, чітко зафіксовано, що позивачу надано можливість висловити свої пояснення, продемонтсровано відеозапис правопорушення.

На підтвердження вказаних обставин надіслав на адресу суду відеозапис події.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримував позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву в якій просив розглядати справу без участі представника відповідача, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з ч.3 ст.205 КАС України, неявка учасника справи належним чином повідомленого про судове засідання не є перешкодою у розгляді справи.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданнями адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2 ст.6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Судом встановлено, що відповідно до постанови 12.02.2026 року о 19.01 год. в м. Дніпро, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом з неосвітленим номерним знаком в темну пору доби, чим порушив п.2.9 Правил дорожнього руху, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.6 ст. 121 КУпАП.

Позивач посилається на ті обставини, що у відповідь на пред`явлене порушення він заперечував, оскільки його номерний знак було видно з відстані 20 метрів, як передбачено чинним законодавством. Також під час розгляду справи ним було неодноразово заявлено усне клопотання про перенесення розгляду справи для отримання правничої допомоги.

Згідно пп. «в» п.31.4.3 ПДР України, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей, зокрема «не горить лампа лівої фари в режимі ближнього світла».

Даючи оцінку аргументам позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2.9(в) Правил дорожнього руху України водієві забороняється керувати транспортним засобом із державними реєстраційними номерними знаками, що є закритими іншими предметами або забрудненими настільки, що не дають змоги чітко визначати символи номерного знака з відстані 20 метрів, неосвітленим номерним знаком.

Як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

За змістом п. 1-2 ч. 1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Статтями 245-246КУпАП встановлено, що завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи, вирішення її відповідно до закону.

Згідно з приписами ст.280 КУпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Підставою притягнення до адміністративної відповідальності є вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст.9КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст.251КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа), встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно зі ст.252КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Відповідно до п. 24 Постанови ПленумуВерховного Суду України від 23.12.2005№14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Складання постанови без будь-яких фактичних доказів вчинення адміністративного правопорушення є неправомірним та незаконним, подібні постанови підлягають скасуванню.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у справі №357/10134/17 від 23.10.2019.

Так судом було оглянуто наданий відеозапис з якого не можливо встановити вину позивача «поза розумним сумнівом» оскільки державний номерний знак чітко визначався, клопотання позивача щодо перенесення розгляду справи для надання правової допомоги задоволено не було.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.72КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст.ст. 73, 74КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст. 75, 76КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень в порушення зазначених вимог закону щодо обов`язку доказування правомірності своїх дій з приводу складання постанови у справі про адміністративне правопорушення, не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження законності складеної постанови, не доведено факту наявності в діях позивача складу правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 121-3 КУПАП, не було надано суду доказів, які стали підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Таким чином, судом встановлено, що при винесені постанови не було наведено доказів, на яких ґрунтується висновок про скоєння позивачем адміністративного правопорушення.

Постанова про адміністративне правопорушення, складена відповідачем, не може оцінюватися судом в розумінні ст. ст. 73, 74КАС України у якості належного і допустимого доказу, що підтверджує факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, оскільки заперечується позивачем, а інші докази, які б його обґрунтовували, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У п.п. 4.1, 4.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22грудня 2010року №23-рп/2010 наголошується, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). Згідно з частиною другою статті 61Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Кодексом закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

Згідно зі ст.62Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Презумпція невинуватості застосовується також і до адміністративних правопорушень. Таку позицію констатував і Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року. В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

За встановлених судом обставин факт вчинення позивачем правопорушень передбачених ч.1 ст. 121-3 КУПАП, суд вважає недоведеним.

Відповідно до ч. 3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим однак, щоб стягнення не було посилено.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25). який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому пока ранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом (Sevtap Veznedaroglu v. Turkey (Севтап Везнедароглу проти Турції).

За змістом вимог ст.62Конституції України в Україні діє презумпція невинуватості, коли особа вважається невинуватою у вчиненні будь-якого правопорушення, доки її вину не буде доведено в установленому Законом порядку

Згідно з ч. 1 ст.139КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 122, 251, 280, 288, 293 КУпАП, ст.ст. 8-9, 72-77, 241, 242-246, 250, 286, 293, 295 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову серії ЕНА №6656283 від 12 лютого 2026 року, складену сержантом поліції 2 взводу 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Гаренко Дмитром Вікторовичем про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 121-3 КУПАП та накладення штрафу в розмірі 1190 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Малихіна