Справа № 380/21264/25
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2026-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2026 рокуЛьвівСправа № 380/21264/25 пров. № А/857/48473/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року у справі за його позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,

суддя(і) у І інстанції Братичак У.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 31 жовтня 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

23.10.2025 Головне управління ДПС у Львівській області (далі ГУ ДПС) звернулося до суду із адміністративним позовом, у якому просило стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ФОП) до бюджету податковий борг у сумі 62947,55 грн.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2025 у справі №380/21264/24 позовну заяву ГУ ДПС було повернуто позивачу відповідно до приписів пункту 8 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки на час звернення податкового органу до суду не минув шестимісячний строк, встановлений частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для оскарження ФОП податкової вимоги, на підставі якої заявлено вимогу про стягнення коштів в рахунок погашення податкового боргу.

У апеляційній скарзі ГУ ДПС просило ухвалу судді від 31.10.2025 про повернення його позовної заяви скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що податковий борг ФОП перед бюджетом на суму 62947,55 грн, який складається із сум податкових зобов`язань з єдиного податку з фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування (далі ЄПФО), та з військового збору (далі ВЗ) є узгодженим, оскільки виник на підставі самостійно задекларованих відповідачкою зобов`язань, і таке грошове зобов`язання не підлягає оскарженню.

Наполягає на тому, що ні приписами закону, ні практикою застосування норм права не передбачено обов`язку контролюючого органу чекати спливу 6-місяного строку на оскарження податкової вимоги.

Тому вважає ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2025 року по справі № 380/21264/25 незаконною, необґрунтованою та такою, що не відповідає обставинам справи та приписам законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

При наданні правової оцінки правильності вирішення суддею першої інстанції спірного процесуального питання оскаржуваною ухвалою та доводам апелянтів, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як передбачено частиною 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

За приписами пункту 8 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позовну заяву із вимогою стягнення грошових коштів, яка ґрунтується на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, подано суб`єктом владних повноважень до закінчення строку, визначеного частиною другою статті 122 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу першого частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з абзацом другим частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Як свідчать матеріали справи, заборгованість ФОП виникла внаслідок несплати самостійно задекларованих зобов`язань з ЄПФО та ВЗ.

З урахуванням приписів пункту 56.11 статті 56 Податкового кодексу України (далі ПК) не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.

Відтак, спірна заборгованість є узгодженою, оскільки відповідні суми були самостійно визначені ФОП у поданих контролюючому органу деклараціях і у подальшому не сплачені у встановлений пунктом 57.3 статті 57 ПК строк.

Відповідно до статті 59 ПК ГУ ДПС було винесено податкову вимогу від 04.06.2025 року №0-1301, яка була надіслана відповідачці та вручена засобами поштового зв`язку 28.06.2025 (з урахуванням статті 42 ПК).

За приписами пунктів 95.1 та 95.2 статті 95 ПК контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

23.10.2025 ГУ ДПС звернулося із позовом про стягнення податкового боргу.

При цьому апеляційний суд погоджується із доводами апелянта про те, що обов`язок дотримання спливу шестимісячного терміну пов`язується з терміном на оскарження податкових повідомлень-рішень, а не податкової вимоги, оскільки податкова вимога не породжує податкових зобов`язань та не може вважатися рішенням контролюючого органу в розумінні податкового кодексу, яке породжує в платника податків податкове зобов`язання, а є письмовою вимогою до платника податків сплатити вже наявні узгоджені податкові зобов`язання, що набули статусу податкового боргу.

Відтак, є помилковим висновок судді першої інстанції про те, що оскільки станом на дату звернення ГУ ДПС із цим позовом до суду не сплинув шестимісячний строк для оскарження ФОП податкової вимоги, то таку позовну заяву слід повернути позивачу через відсутність права на звернення до суду.

Наведена в оскаржуваній ухвалі практика Верховного Суду не може бути застосована, оскільки висновки касаційного суду не є релевантними до фактичних обставин справи, що розглядається.

Приписами частини 1 статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що Підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

На переконання апеляційного суду, при постановленні оскаржуваної ухвали суддя першої інстанції допустила порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. Відтак, таку ухвалу слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 312, 320, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області задовольнити.

Скасувати ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року та направити справу №380/21264/24 до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар