Справа № 560/9931/25
Суддя: Печений Є.В.
Дата ухвалення: 2026-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/9931/25
РІШЕННЯ

іменем України

07 березня 2026 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області , Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач)) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 21.05.2025 № 08 про відмову йому у призначенні пенсії по інвалідності; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до загального трудового (страхового) стажу періоди роботи з 30.11.2000 по 12.05.2004, зазначені в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 20.06.1995 та відповідних архівних довідках; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити нарахування та виплату пенсії по інвалідності ОСОБА_1 з 18.02.2025 (дня встановлення інвалідності) на весь строк інвалідності.

Ухвалою від 13.06.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою від 18.06.2025 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до позовної заяви, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з огляду на таке.

Вказує, що 08.04.2025 він як інвалід III групи звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області з заявою про призначення пенсії з інвалідності, надавши усі необхідні документи.

Зазначає, що за наслідками його звернення, офіційної письмової відповіді за формою, встановленою чинним законодавством України, не отримав - лише згодом він дізнався, що ще 16.04.2025 року рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №08 йому відмовлено у призначені пенсії.

Стверджує, що підставами відмови слугувало те, що до його трудового страхового стажу не зараховані певні періоди його трудової діяльності.

Посилається на те, що внаслідок неврахування окремих періодів його трудової діяльності, позивачу протиправно відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності згідно ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 12 років, оскільки документально було підтверджено - 11 років та 25 днів.

Вказує, що, надавши документи, які, на думку позивача, підтверджують його право на призначення пенсії по інвалідності згідно ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на розгляд до ГУ ПФУ в Хмельницькій області він повторно отримав протиправну відмову в призначені пенсії, з тих самих підстав, а саме: через відсутність необхідного страхового стажу у 12 р., оскільки документально підтверджено 11 р. та 25 дні.

Зазначає, що саме рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №08 йому протиправно відмовлено у призначені пенсії.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у відзиві на позов просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Посилається на те, що відповідно до наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж позивача станом на дату звернення з заявою про призначення пенсії складає 11 років 25 днів.

Вказує, що з огляду на те, що позивач не набув необхідного страхового стажу (12 років), приймаючи оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії, Головне управління діяло виключно у спосіб та в межах своїх повноважень.

Стверджує, що будь-яке порушення прав позивача на пенсійне забезпечення з боку Головного управління відсутнє.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області правом на подачу відзиву не скористався, а тому, суд, на підставі ч. 2 ст. 175 КАС України, вирішує спір за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

18.02.2025 позивачу ОСОБА_1 встановлено інвалідність III групи.

24.03.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

За результатами розгляду першої заяви, за принципом екстериторіальності, ГУ ПФУ в Закарпатській області 16.04.2025 прийняло рішення № 08 про відмову в призначенні пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю у нього 12 років страхового стажу; до стажу, зокрема, не зараховано періоди роботи позивача 20002004 років.

Після подання додаткових документів позивач 12.05.2025 повторно звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області; ця заява була розглянута екстериторіально Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 21.05.2025 № 08 позивачу повторно відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності з мотивів відсутності необхідного страхового стажу 12 років.

За розрахунками стажу, складеними органами Пенсійного фонду (форма РС-право та інші розрахунки), без урахування періодів роботи з 30.11.2000 по 12.05.2004 страховий стаж позивача становить 11 років 0 місяців 25 днів.

До справи долучені, зокрема: копія трудової книжки серії НОМЕР_1 із записами про роботу позивача, у т.ч. у період з 30.11.2000 по 12.05.2004; архівні довідки (у т.ч. № 197 від 03.04.2025, № 250 від 05.05.2025) щодо роботи позивача в сільськогосподарському підприємстві (колгосп / СТОВ «Бужок» / правонаступники) та нарахування йому заробітної плати у відповідні періоди; довідки про перейменування/реорганізацію підприємства та витяг з рішення експертної комісії архівної установи про наявність і збереженість первинних документів; витяг з Єдиного державного реєстру щодо підприємницької діяльності позивача як фізичної особи-підприємця; військовий квиток, диплом, інші документи, які сторонами не оспорені як такі, що підтверджують окремі періоди стажу та статус позивача.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.

Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.

Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.

Так, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин), розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно із ст. 30 Закону № 1058-IV, пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Відповідно до ст. 32 Закону № 1058-IV, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю I групи: до досягнення особою 25 років включно - 1 рік; від 26 років до досягнення особою 28 років включно - 2 роки; від 29 років до досягнення особою 31 року включно - 3 роки; від 32 років до досягнення особою 34 років включно - 4 роки; від 35 років до досягнення особою 37 років включно - 5 років; від 38 років до досягнення особою 40 років включно - 6 років; від 41 року до досягнення особою 43 років включно - 7 років; від 44 років до досягнення особою 48 років включно - 8 років; від 49 років до досягнення особою 53 років включно - 9 років; від 54 років до досягнення особою 59 років включно - 10 років; для осіб з інвалідністю II та III груп: до досягнення особою 23 років включно - 1 рік; від 24 років до досягнення особою 26 років включно - 2 роки; від 27 років до досягнення особою 28 років включно - 3 роки; від 29 років до досягнення особою 31 року включно - 4 роки; від 32 років до досягнення особою 33 років включно - 5 років; від 34 років до досягнення особою 35 років включно - 6 років; від 36 років до досягнення особою 37 років включно - 7 років; від 38 років до досягнення особою 39 років включно - 8 років; від 40 років до досягнення особою 42 років включно - 9 років; від 43 років до досягнення особою 45 років включно - 10 років; від 46 років до досягнення особою 48 років включно - 11 років; від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років; від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років; від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 26 цього Закону.

Якщо інвалідність настала в період проходження строкової військової служби або внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), у особи, яка звернулася за медичною допомогою у період з 21 листопада 2013 року по 30 квітня 2014 року, то пенсія по інвалідності призначається особі незалежно від наявності страхового стажу.

За п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-IV, пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності;

У такому самому порядку призначається пенсія по інвалідності в розмірі пенсії за віком, якщо вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані на день встановлення інвалідності, і з дня виникнення такого права - якщо вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані в період після встановлення інвалідності до дня звернення за призначенням пенсії по інвалідності.

У разі коли вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані після призначення пенсії по інвалідності, пенсія по інвалідності в розмірі пенсії за віком призначається з дня настання такого права, якщо звернення за призначенням пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком відбулося не пізніше трьох місяців з дня настання такого права.

Частина перша ст. 24 Закону № 1058-IV визначає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.

Для осіб, стосовно яких згідно із Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей" встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, період позбавлення особистої свободи зараховується до страхового стажу для призначення пенсії за віком, а також до страхового стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.

Період, протягом якого особа перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, передбаченій пунктом 20 частини першої статті 25 Закону України "Про відпустки", включається до страхового стажу.

Щодо періодів роботи до запровадження персоніфікованого обліку, порядок їх зарахування визначається нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) та відповідними підзаконними актами.

Так, стаття 62 Закону № 1788-XII встановлює, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637 у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Вказаний вище Порядок фактично повторює положення Закону № 1788-XII про те, що основним документом є трудова книжка, а також визначає перелік інших документів (архівні довідки, виписки з наказів, відомості на заробітну плату тощо), якими може підтверджуватися стаж у разі відсутності чи неточності записів у трудовій книжці.

Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників (затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993) встановлює вимоги до внесення записів і засвідчення виправлень, але не містить припису про автоматичну недійсність запису у разі формальних недоліків, якщо факт роботи підтверджено іншими доказами.

Положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI (у редакції чинній в спірний період) відносять фізичних осіб-підприємців до платників єдиного внеску, які зобов`язані самостійно нараховувати та сплачувати його.

Порядок № 637 також передбачає, що періоди підприємницької діяльності зараховуються до страхового стажу лише за умови підтвердження сплати внесків відповідними документами чи даними органів ПФУ/податкових органів.

У постанові від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а Верховний Суд зазначив, що підставою для призначення пенсії є наявний стаж роботи, підтверджений відповідними документами, а не бездоганність оформлення трудової книжки. Основним документом є трудова книжка, за її відсутності інші документи, у т.ч. архівні.

У постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а Верховний Суд сформував правову позицію, що певні недоліки у заповненні трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи при обчисленні стажу, якщо факт роботи підтверджений.

У постановах від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 17.07.2019 у справі № 144/669/17, від 30.07.2019 у справі № 373/2265/16-а, від 01.03.2021 у справі № 423/757/17 Верховним Судом зазначено про те, що несплата страхувальником страхових внесків або відсутність інформації про їх сплату в системі персоніфікованого обліку не може бути підставою для незарахування до страхового стажу періодів роботи працівника, оскільки працівник не відповідає за виконання роботодавцем обов`язку зі сплати внесків.

Суд вказує на те, що зазначені вище правові висновки Верховного Суду стосуються саме ситуацій, коли: трудовий стаж до 01.01.2004 підтверджується трудовою книжкою та/або архівними довідками; орган ПФУ відмовляє у зарахуванні стажу через недоліки оформлення документів або відсутність даних щодо сплати внесків.

Повертаючись до обставин справи № 560/9931/25, суд зазначає про таке.

Незаперечним між сторонами є те, що без урахування періодів роботи 20002004 років страховий стаж позивача становить 11 років 0 місяців 25 днів.

Спір стосується насамперед зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи: з 30.11.2000 по 01.04.2001; з 03.03.2002 по 01.02.2003; з 03.02.2004 по 12.05.2004; а також правової оцінки записів у трудовій книжці позивача, що стосуються періоду з 03.04.2001.

Так, трудова книжка позивача містить записи про його роботу в сільськогосподарському підприємстві (колгосп, згодом СТОВ «Бужок» та правонаступники) починаючи з 2000 року, зокрема щодо періоду 30.11.200012.05.2004.

Архівні довідки (копії яких наявні у матеріалах справи) підтверджують: факт роботи позивача в цьому господарстві у спірні періоди; нарахування та виплату йому заробітної плати за 20002002 роки; правонаступництво підприємства та збереження первинних документів в архіві.

При цьому, ГУ ПФУ в Донецькій області не заперечує факт роботи позивача у відповідному господарстві, обмежуючи заперечення посиланням на: відсутність або неповноту даних про сплату внесків у Реєстрі застрахованих осіб; формальні недоліки у заповненні трудової книжки (виправлення, відсутність запису про звільнення); необхідність додаткової перевірки архівних довідок.

Однак, з огляду на викладене вище, суд виходить із такого.

Для періодів до запровадження повномасштабного персоніфікованого обліку (до 01.01.2004) ключовими документами, що підтверджують стаж, є трудова книжка та архівні документи.

Відсутність відомостей у Реєстрі сама по собі не свідчить про відсутність стажу позивача.

Несплата або неповна сплата страхових внесків роботодавцем не може негативно впливати на право працівника, якщо факт роботи підтверджений належними доказами.

Працівник не відповідає за поведінку страхувальника таку позицію послідовно займає Верховний Суд у наведених вище постановах.

Формальні недоліки у заповненні трудової книжки (наявність виправлень, відсутність запису про звільнення тощо) не є достатньою підставою для неврахування періоду роботи, якщо в сукупності з іншими документами (архівні довідки, відомості на заробітну плату, довідки про реорганізацію підприємства тощо) вони підтверджують фактичне існування трудових відносин.

З урахуванням: належно оформлених записів трудової книжки по періоду 30.11.200012.05.2004 (за винятком незначних формальних недоліків); архівних довідок, які підтверджують фактичну роботу та нарахування заробітної плати; відсутності будь-яких доказів того, що позивач у зазначені періоди не працював; суд доходить висновку, що періоди роботи з 30.11.2000 по 12.05.2004 фактично мали місце і мають бути зараховані до страхового стажу позивача.

За своєю тривалістю ці періоди (з урахуванням часткових перетинів календарних відрізків, уже врахованих ПФУ) збільшують загальний страховий стаж позивача більш ніж на один рік, а отже, сумарний страховий стаж перевищує 12 років, що відповідає вимогам ст. 32 Закону № 1058-IV для осіб віком 49 років.

Отже, висновок ГУ ПФУ в Донецькій області про відсутність у позивача необхідного страхового стажу є помилковим і суперечить закону та сталій практиці Верховного Суду в аналогічних правовідносинах.

Щодо періоду підприємницької діяльності (01.01.2022 31.12.2023), то суд вказує на таке.

Як зазначалося вище, фізична особа-підприємець відповідно до Закону № 2464-VI є платником єдиного внеску й самостійно несе обов`язок щодо його нарахування та сплати.

Періоди здійснення підприємницької діяльності зараховуються до страхового стажу тільки за наявності доказів сплати єдиного внеску (платіжні документи, дані інформаційних систем ПФУ/ДПС тощо).

Водночас матеріали справи не містять доказів сплати позивачем єдиного внеску за 20222023 роки; у Реєстрі застрахованих осіб відомості про таку сплату відсутні, і ці обставини позивачем не були спростовані.

Відтак відмова ГУ ПФУ в Донецькій області у зарахуванні цього періоду до страхового стажу є правомірною.

Разом з тим, суд зазначає про те, що з огляду на те, що навіть без урахування цього періоду загальний страховий стаж позивача (за рахунок зарахування періодів роботи 20002004 років) перевищує 12 років, відсутність зарахування періоду підприємницької діяльності не впливає на його право на призначення пенсії по інвалідності.

Окрім того, окремих позовних вимог про зобов`язання зарахувати саме період здійснення ним підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця позивач не заявляв, тому суд обмежується відповідними висновками в мотивувальній частині рішення суду.

Зі змісту рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 21.05.2025 № 08 вбачається, що підставою для відмови у призначенні пенсії по інвалідності послугувало невиконання позивачем вимоги щодо мінімального страхового стажу 12 років, оскільки за розрахунком відповідача він має 11 років 25 днів стажу.

Такий висновок було зроблено ГУ ПФУ в Донецькій області через: незарахування спірних періодів роботи 20002004 років у зв`язку з відсутністю даних у Реєстрі застрахованих осіб та формальними недоліками записів трудової книжки; посилання на необхідність додаткової перевірки архівних довідок без проведення такої перевірки до ухвалення рішення; незарахування періоду підприємницької діяльності 20222023 років через відсутність відомостей про сплату ЄСВ.

Однак, як було встановлено судом: спірні періоди 20002004 років фактично мали місце та належно підтверджені трудовою книжкою й архівними документами; відсутність відомостей у Реєстрі та формальні недоліки заповнення трудової книжки не можуть бути достатньою підставою для відмови у зарахуванні цих періодів до стажу; орган ПФУ був зобов`язаний оцінити всі подані позивачем документи у сукупності, а не відмовлятися від їх врахування з формальних причин.

Отже, оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 21.05.2025 № 08: прийняте з порушенням ст. 24, 32, 45 Закону № 1058-IV; не відповідає вимогам ст. 62 Закону № 1788-XII та Порядку № 637 щодо пріоритету трудової книжки та інших документів над формальними недоліками; суперечить усталеній практиці Верховного Суду щодо зарахування стажу за наявності трудової книжки й архівних довідок, навіть за відсутності відомостей у Реєстрі чи при недоліках у заповненні документів.

У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище.

Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.

Щодо способу захисту прав позивача, то суд виходить із таких міркувань.

Відповідно до змісту ст. 245 КАС України суд, задовольняючи позов, може: визнати протиправним і скасувати рішення суб`єкта владних повноважень; зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії; прийняти інше рішення, яке забезпечить ефективний захист порушеного права.

Суд також враховує сталу практику Верховного Суду, згідно з якою, якщо фактичні обставини встановлено, а застосування норми права не передбачає розсуду органу, адміністративний суд може не лише скасувати протиправне рішення, а й зобов`язати орган ПФУ зарахувати конкретні періоди до стажу та призначити пенсію.

У цій справі: факт роботи позивача у період з 30.11.2000 по 12.05.2004 підтверджено належними та допустимими доказами; зарахування цих періодів до страхового стажу прямо випливає із Закону № 1058-IV, Закону № 1788-XII та Порядку № 637 і не залежить від дискреції органу ПФУ; після їх зарахування страховий стаж позивача перевищує 12 років, що відповідає вимогам ст. 32 Закону № 1058-IV; позивач звернувся за пенсією по інвалідності протягом трьох місяців із дня встановлення інвалідності, тому згідно зі ст. 45 Закону № 1058-IV пенсія підлягає призначенню з дня встановлення інвалідності.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області за результатами екстериторіального розгляду заяви позивача, саме цей орган є належним суб`єктом владних повноважень, який повинен: усунути наслідки допущеного порушення (шляхом зарахування спірних періодів до стажу); прийняти нове рішення про призначення пенсії по інвалідності з дати встановлення інвалідності.

Той факт, що фактичне пенсійне обслуговування позивача здійснює ГУ ПФУ в Хмельницькій області, не позбавляє Донецьке управління обов`язку виправити власне протиправне рішення та реалізувати обов`язки, які безпосередньо випливають із нього в межах системи органів ПФУ.

Виходячи з принципу ефективного судового захисту, суд вважає належним способом захисту прав позивача:

- визнання протиправним і скасування рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 21.05.2025 № 08;

- зобов`язання ГУ ПФУ в Донецькій області зарахувати до страхового стажу позивача спірні періоди роботи 20002004 років;

- зобов`язання ГУ ПФУ в Донецькій області призначити позивачу пенсію по інвалідності з 18.02.2025.

При цьому, суд не втручається у технічні або розрахункові аспекти, які належать до компетенції ГУ ПФУ в Донецькій області (конкретний розмір пенсії, порядок перерахунків тощо), а визначає лише юридичні передумови, обов`язкові для органу (наявність достатнього стажу, дата початку виплати, обов`язок зарахувати певні періоди).

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити позивачу ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії по інвалідності, починаючи з 18 лютого 2025 року на весь період інвалідності, суд зазначає таке.

Як убачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення, спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у призначенні позивачу пенсії по інвалідності.

Саме це рішення є предметом оскарження у цій справі, і саме воно зумовило порушення права позивача на призначення пенсії з дати виникнення такого права.

Водночас, на момент розгляду справи судом рішення про призначення пенсії позивачу ще не прийнято.

Суд у цьому рішенні суду визнає протиправним та скасовує зазначене вище рішення ГУ ПФУ в Донецькій області про відмову у призначенні пенсії позивачу, встановлює наявність у позивача необхідного страхового стажу та дату виникнення права на пенсію, а також зобов`язує Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності з 18.02.2025.

Суд зазначає, що нарахування та фактична виплата пенсії по інвалідності позивачу Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області є наступним етапом реалізації рішення про призначення пенсії та здійснюється в межах виконання: рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, прийнятого на виконання цього рішення суду; а також цього рішення суду в порядку, визначеному главою 11 Кодексу адміністративного судочинства України та Законом України «Про виконавче провадження».

У той же час, станом на час ухвалення цього рішення суду відсутній самостійний спір щодо неправомірної відмови або бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області саме у частині нарахування та виплати вже призначеної пенсії, оскільки така пенсія ще не була призначена і відповідне рішення ГУ ПФУ в Донецькій області ще не приймалося.

Тому вимога про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити нарахування та виплату пенсії по інвалідності фактично стосується майбутніх дій, пов`язаних із виконанням цього судового рішення, а не усунення вже допущеного порушення з боку цього державного органу.

Відповідно до змісту статей 2, 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України суд здійснює захист порушеного права шляхом застосування способу захисту, який відповідає характеру спірних правовідносин та є необхідним і достатнім для відновлення такого права.

При цьому, суд не може покладати на суб`єкта владних повноважень обов`язки, пов`язані з майбутніми діями, які стануть актуальними лише після виконання іншого рішення, оскільки такі вимоги є передчасними і виходять за межі реального предмета спору.

Отже, позовна вимога про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити нарахування та виплату пенсії по інвалідності позивачу, починаючи з 18 лютого 2025 року, за наведених обставин є передчасною, оскільки стосується дій, які мають бути вчинені в межах виконання судового рішення та рішення ГУ ПФУ в Донецькій області про призначення пенсії позивачу, і на момент розгляду справи не пов`язана з уже вчиненими протиправними діями або бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

У зв`язку з цим зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню як така, що заявлена передчасно та не відповідає характеру спірних правовідносин у цій справі.

Отже, у цій справі позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, виходячи зі змісту спірних правовідносин у цій справі, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 807,47 грн за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Донецькій області.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 21 травня 2025 року № 08.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 30 листопада 2000 року по 12 травня 2004 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності (III групи) відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV з 18 лютого 2025 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 807 (вісімсот сім) грн 47 коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 )
Відповідач:Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Гната Чекірди, 10,м. Хмельницький,Хмельницька обл., Хмельницький р-н,29013 , код ЄДРПОУ - 21318350) Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, 3,м. Слов`янськ,Краматорський р-н, Донецька обл.,84122 , код ЄДРПОУ - 13486010)

Головуючий суддя Є.В. Печений