Справа № 520/32188/25
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2026-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

06 березня 2026 року справа № 520/32188/25

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Григоров Д.В., розглянувши позовну заяву та додані до неї документи ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить :

- скасувати наказ №55 від 24 лютого 2023 року як такий, що суперечить фактичним обставинам справи, порушує норми матеріального та процесуального права, а також є юридично необґрунтованим;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , як правонаступника військової частини НОМЕР_2 , внести зміни до облікових документів, виключивши ОСОБА_1 зі статусу особи, яка самовільно залишила військову частину;

- визнати період з 24 лютого 2023 року по 06 жовтня 2025 року - дату поновлення на військовій службі, як вимушений прогул, що виник не з вини позивача;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 поновити нарахування грошового забезпечення за вказаний період, з урахуванням посадового окладу, надбавок, премій та додаткової винагороди;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму невиплаченого грошового забезпечення за період вимушеного прогулу, з урахуванням інфляційних втрат, трьох процентів річних та інших компенсацій, передбачених законодавством.

Ухвалою суду від 15.01.2026р. позивачу поновлено строк звернення до суду та відкрито спрощене провадження у справі.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2026р., суддею у справі визначено Григорова Д.В. у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.4 ст.123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд вважає, що в цій справі висновок суду про наявність поважних підстав для поновлення строку звернення до суду був передчасним.

Доходячи вказаного висновку, суд бере до уваги, що відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Слід мати на увазі, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства , пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії ).

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011р. № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Також слід враховувати, що поважними причинами пропущення строку, передбаченого для звернення до адміністративного суду визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За матеріалами позовної заяви позивач не згоден з наказом № 55 від 24.02.2023р., а до суду звернувся через представника 09.12.2025р.

Згідно доводів заяви про поновлення строку звернення до суду, що була надана 18.12.2025р., стверджувалося, що у період з 21.06.2022 по 30.06.2022, з 02.05.2023, з 23.10.2023 по 08.11.2023, з 10.11.2023 по 27.11.2023, з 18.12.2023 по 12.01.2024, з 02.12.2024 по 19.12.2024, позивач перебував на лікуванні та реабілітації після поранень і травм, що підтверджено медичними документами, висновком судово-медичної експертизи та свідоцтвом про хворобу. 28 березня 2025 року Госпітальна військово-лікарська комісія військової частини НОМЕР_3 визнала ОСОБА_1 непридатним до військової служби зі зняттям з військового обліку за статтями Розкладу хвороб, що підтверджує об`єктивну неможливість для позивача в цей період здійснювати системні процесуальні дії, координувати захист та забезпечувати належне звернення до суду. Також вказувалося, що оскаржуваний наказ №55 не вручався позивачу особисто і не доведений належним чином.

Крім того, згідно заяви про поновлення строку звернення до суду від 18.12.2025р. зазначалося, що 05 серпня 2025 року позивач та його представник адвокат Керімов А.З. негайно розпочали дії для поновлення порушених прав. 13.08.2025 року ОСОБА_1 подав рапорт на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 про повернення на службу та усунення статусу «СЗЧ».

На думку позивача, його добросовісність при дотримання строків звернення до суду підтверджується тим, що він "не просто очікував суду", а реально повернувся до виконання обов`язків, поновлений у списках частини з 06.10.2025р.

Ретельно вивчивши надані в обгрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду доводи, суд не знаходить їх такими, що дійсно вказують на поважність причин пропуску цього строку.

При цьому суд зауважує, що спірний наказ видано 24.02.2023р. За доводами позовної заяви виплати, належні позивачу, припинено в лютому 2023 року. Згідно постанови про закриття кримінального провадження слідчого Четвертого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві від 05.08.2025р. зазначено про те, що оскаржуваним наказом від 24.02.2023р. № 55 позивача знято з усіх видів забезпечення у зв`язку з самовільним залишенням військової частини, констатовано, що у період 21.06.2022 по 30.06.2022, з 02.05.2023, з 23.10.2023 по 08.11.2023, з 10.11.2023 по 27.11.2023, з 18.12.2023 по 12.01.2024, з 02.12.2024 по 19.12.2024 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні. За доводами позивача, 05.08.2025р. він та його представник почали готувати позовну заяву до суду.

Згідно позовної заяви та заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, до моменту отримання постанови слідчого Державного бюро розслідувань від 05 серпня 2025 року позивач не мав юридично підтвердженого факту відсутності складу кримінального правопорушення. Саме ця постанова стала моментом, з якого позивач дізнався про те, що його правовий статус як особи, яка нібито самовільно залишила військову частину, є необґрунтованим. Отже, саме з цієї дати слід обчислювати строк звернення до адміністративного суду.

Відтак, станом на серпень 2025 року позивач був достовірно обізнаний як про існування спірного наказу, так і про його зміст, однак до суду звернувся лише в грудні 2025 року.

Доводи про те, що до моменту отримання офіційних відповідей військової частини НОМЕР_1 на адвокатські запити, позивач не мав доступу до повного обсягу документів, які підтверджують факт припинення грошового забезпечення, посилання на наказ №55 від 24.02.2023, а також відсутність дій з боку військової частини щодо скасування неправомірного "статусу СЗЧ", фактично зведено до того, що позивач не розумів факту порушення свого права та збирав документи, які стосуються виниклого спору.

Такі доводи суд вважає непереконливими та зазначає, що при визначенні поважності причин пропуску строку звернення до суду слід виходити з правової позиції, висловленої Верховним Судом, зокрема, в постанові від 31.05.2023р. у справі № 160/9356/22, згідно якої поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.

Нормами КАС України не розкрито зміст правових категорій «поважна причина пропуску процесуального строку», «дата, коли особа дізналась про порушення права», «дата, коли особа повинна була дізнатись про порушення права», але висновки Верховного Суду з приводу застосування статей 118,121-123 КАС України викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023р. у справі №990/154/22, у постанові Верховного Суду від 12.09.2019р. у справі №826/3318/17, у постанові Верховного Суду від 28.03.2023р. у справі №826/3318/17, у постанові Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19, у постанові Верховного Суду від 06.04.2023р. у справі №320/7204/21, у постанові Верховного Суду від 31.03.2021р. у справі №520/3047/2020. у постанові Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20, у постанові Верховного Суду від 10.01.2023р. у справі №640/3489/21.

Так, та правовою позицією постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023 у справі №990/154/22:

1) порівняльний аналіз словоформ дізналася та повинна була дізнатися дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду;

2) Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.

До кола поважних причин пропуску процесуального строку можуть бути віднесені реально існуючі обставини фактичної дійсності, які не залежать від внутрішньої волі заінтересованої особи, мали місце протягом перебігу пропущеного строку і створюють істотні та об`єктивно непереборні чи нездоланні перешкоди або труднощі у виконанні конкретної процесуальної дії у межах встановленого законом проміжку часу, у тому числі і дії з подання позову (постанова Верховного Суду від 21.04.2021 у справі №640/25046/19, постанова Верховного Суду від 06.04.2023 у справі №320/7204/21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020р. у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Доводи заявника про те, що позивач не розумів характер та обсяг свого порушеного права, а також його адвокат вів листування з військовою частиною, готуючи позовну заяву не свідчать про те, що ОСОБА_1 не усвідомлював характер та обсяг свого порушеного права, а також не свідчать і про те, що строк звернення до суду слід обраховувати з моменту надання чергової відповіді або чергового ознайомлення з відповідними матеріалами та документами. При цьому позивач згідно позовної заяви чітко визначив, що довідався про оскаржуваний наказ в серпні 2025 року. Крім того, позивач повинен був розуміти, що не виконує свої обов`язки по службі, не отримував з 2023 року грошове забезпечення як військовослужбовець.

Що стосується збирання доказів у справі адвокатом позивача для звернення до суду, то відсутність певних доказів не перешкоджає зверненню до суду, оскільки процесуальні норми КАС України надають позивачу можливість заявити клопотання про витребування доказів судом. Тож, слід зазначити, що адвокат позивача Керімов А.З. в цій справі скористався такою можливістю і 18.12.2025р. заявив до суду клопотання про витребування доказів та, зокрема, витягу з оскаржуваного наказу.

У подібній справі № 520/11247/22 за позовом особи про скасування наказу у відносинах публічної служби судами в аспекті дотримання строку звернення до суду досліджувалися доводи позивача про нерозуміння підстав та мотивів наказу щодо звільнення з публічної служби, які, як стверджував позивач, стали йому зрозумілими лише після отримання документів на адвокатський запит.

Верховний Суд у постанові від 25.04.2024р. у справі № 520/11247/22 погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду з урахуванням наведених позивачем підстав про нерозуміння мотивів наказу, ухваленого у відносинах публічної служби та порушення своїх прав.

При цьому Верховний Суд вказав, що частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Аналогічні правовідносини мали місце і в справі № 520/22264/24, де повертаючи позовну заяву в частині позовних вимог про скасування наказу у відносинах публічної служби, суд першої інстанції виснував, що вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться у залежність від порядку отримання наказу, а обраховується з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення свого права, а тому доводи позивача про не отримання копії оскаржуваного наказу згідно висновку суду першої інстанції, не вказують на необізнаність позивача про порушення його права.

Так, Верховний Суд в постанові від 02.03.2025р. погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви та зазначив, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. День, коли особа дізналася про порушення свого права це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. Верховний Суд при цьому послався також на постанову від 05.02.2020 у справі № 9901/425/19, де Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

Стосовно посилань на проходження служби у військовій частині після добровільного прибуття позивача до військової частини 13.08.2025р., то позивачем не конкретизовано та не доведено ту обставину, яким чином перебування у військовій частині перешкодило йому звернутися до суду. Доводів про те, що позивач виконував бойові завдання або перебував у віддаленій місцевості чи мали місце інші обставини, які реально унеможливили підготовку позову та звернення до суду в заяві про поновлення строку звернення до суду не міститься. Отже, суд критично ставиться до тверджень про те, що 27.11.2025р. позивач отримав "реальну процесуальну свободу" для завершення роботи над позовною заявою після звільнення з військової служби.

За сформульованим Верховним Судом у постанові від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20 правовим висновком, саме позивач повинен довести дотримання строку звернення до суду, приєднавши до матеріалів позову докази або дотримання строку на звернення до суду або пропуску строку на звернення до суду з поважних причин. Суд не повинен відшукувати такі докази самостійно.

На підставі викладеного суд констатує, що оскільки адміністративний позов був поданий до суду з порушенням вимог ст. 122 КАС України, наявними є підстави для залишення його без руху із пропонуванням позивачу надати до суду нову заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій повідомити суду інші поважні причини для поновлення такого строку .

На підставі викладеного та керуючись статтями 122, 123, 160, 161, 169, 241, 243, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

Прийняти справу до розгляду судом у складі судді Григорова Д.В.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність надати до суду:

- заяву про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку, у якій вказати інші, ніж були повідомлені суду, поважні причини для поновлення строку звернення до суду, із наданням відповідних доказів цього.

Встановити позивачу термін для усунення недоліків позовної заяви - протягом десяти днів з моменту отримання даної ухвали.

Невідкладно повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки.

Роз`яснити позивачу, що у разі невиконання ухвали суду у зазначений строк позовна заява буде залишена без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Д.В. Григоров