Справа № 990/3/25
Суддя: Шевцова Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2026-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Шевцової Н. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю.
справа № 990/3/25
провадження № 11-386заі25
1. Велика Палата Верховного Суду 12 лютого 2026 року розглянула апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1 жовтня 2025 року у справі № 990/3/25 за її позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення.
2. Велика Палата Верховного Суду в цій справі ухвалила постанову, якою апеляційну скаргу залишила без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1 жовтня 2025 року - без змін.
Короткий виклад історії справи
3. ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом до ВРП, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 10 грудня 2024 року № 3575/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Донецького окружного адміністративного суду на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України» (далі - спірне рішення).
4. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 1 жовтня 2025 року відмовив у задоволенні позовних вимог.
Таке рішення суд першої інстанції ухвалив, вважаючи, зокрема, що рішення ВРП про звільнення судді з посади не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а лише ухвалюється на його підставі.
Суд першої інстанції також зауважив, що у межах судового розгляду, предметом якого є законність рішення ВРП про звільнення судді з посади, не можуть оцінюватись обставини дисциплінарної справи відносно судді (у тому числі мотиви й оцінка дисциплінарним органом і ВРП обставин, що стали підставою для прийняття рішення у дисциплінарному провадженні стосовно судді).
З огляду на зазначене суд першої інстанції виснував, що спірне рішення ВРП прийняла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, а отже, підстав для його скасування, передбачених частиною другою статті 57 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі -
Закон № 1798-VIII), немає.
Встановлені обставини справи
5. Президент України Указом від 18 жовтня 2013 року № 571/2013 призначив ОСОБА_1 суддею Донецького окружного адміністративного суду строком на п`ять років, а Указом від 17 квітня 2019 року № 148/2019 призначив її на посаду судді цього суду безстроково.
6. 16 серпня 2023 року до ВРП надійшла скарга ОСОБА_2 на дії судді Донецького окружного адміністративного суду ОСОБА_1.
7. Третя Дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 22 травня 2024 року
№ 1531/3дп/15-24 відкрила дисциплінарну справу стосовно судді Донецького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 .
За результатом розгляду зазначеної дисциплінарної справи Третя Дисциплінарна палата ВРП ухвалила рішення від 7 серпня 2024 року № 2397/3дп/15-24, яким притягнула суддю Донецького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосувала до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення її з посади судді.
Це рішення позивачка оскаржила до ВРП.
8. ВРП рішенням від 10 грудня 2024 року № 3575/0/15-24 залишила без змін рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 7 серпня 2024 року № 2397/3дп/15-24.
Це рішення позивачка оскаржила до суду.
9. Велика Палата Верховного Суду постановою 3 липня 2025 року у справі № 990SCGC/29/24 (провадження № 11-295сап24) скаргу ОСОБА_1 на рішення ВРП від 10 грудня 2024 року № 3575/0/15-24, ухвалене за результатами перегляду рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 7 серпня 2024 року № 2397/3дп/15-24, залишила без задоволення, а рішення ВРП від 10 грудня 2024 року № 3575/0/15-24 - без змін.
11. 10 грудня 2024 року ВРП ухвалила спірне рішення, яким звільнила ОСОБА_1 з посади судді Донецького окружного адміністративного суду на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
12. Вважаючи таке рішення протиправним, позивачка звернувся до суду із цим позовом.
Постанова Великої Палати Верховного Суду (основні мотиви)

13. Велика Палата Верховного Суду, оцінивши обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів, наведених в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи повно та всебічно встановив обставини справи, що мають значення для її вирішення, і дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

14. Постанову вмотивовано, зокрема, тим, що рішення ВРП про звільнення судді з посади не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а лише ухвалюється на його підставі. У цьому ж контексті Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під час перегляду рішення Ради про звільнення судді за особливими обставинами суд не може давати оцінку обставинам та фактам, які були підставою для ухвалення рішення про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

15. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду визнала безпідставними доводи позивачки щодо невідповідності спірного рішення вимогам пункту 3 частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII з огляду на недоведеність, як вона вважає, підстав для притягнення її до дисциплінарної відповідальності, зазначивши, що оскільки рішення Дисциплінарної палати ВРП та рішення ВРП, якими кваліфіковано дії ОСОБА_1 як істотний дисциплінарний проступок та притягнуто її до дисциплінарної відповідальності, переглянуті у судовому порядку та визнані законними і обґрунтованими, то правовідносини щодо наявності підстав для притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності стали стабільними (безспірними), і саме з такими обставинами відповідач пов`язував підстави ухвалення рішення про її звільнення з посади судді відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

16. У підсумку Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду першої інстанції, що спірне рішення ВРП прийняла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, а тому підстав для скасування цього рішення, в тому числі відповідно до частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII, немає.

Мотиви окремої думки

17. Не погоджуємося з мотивами судового рішення, а тому відповідно до частини третьої статті 34 КАС України висловлюємо свою окрему думку з таких міркувань.

18. Згідно із частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

19. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

20. Указана норма Конституції України означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

21. Іншими словами, наведена норма Конституції України зобов`язує органи державної влади діяти відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, побудованого на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, що забезпечує введення владних функцій у законні рамки і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

22. Так, відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

23. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частина друга статті 6 КАС України зобов`язують суд застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

24. За змістом частини першої статті 129 Конституції України суди зобов`язані вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає і врахування тлумачення Конвенції, яке надається ЄСПЛ.

25. Так, частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

26. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

27. У цій справі підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади судді відповідач у спірному рішенні визначив пункт 3 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді).

28. Звільнення особи з посади безсумнівно є втручанням у гарантоване статтею 8 Конвенції право на повагу до приватного життя в аспекті обмеження доступу до обраної професії, зокрема і з огляду на негативні фінансові та репутаційні наслідки, спричинені таким звільненням, тому при оцінці правомірності звільнення на предмет дотримання норм національного законодавства необхідним є врахування сформованих ЄСПЛ критеріїв, згідно з якими втручання у право на повагу до приватного життя є таким, що порушує статтю 8 Конвенції, якщо воно не є виправданим за пунктом 2 статті 8 Конвенції як таке, тобто було здійснене не «згідно із законом», або не переслідує одну або декілька законних цілей, перелічених у ньому, і не відповідає критерію «необхідності у демократичному суспільстві» для досягнення цих цілей чи цілі.

29. Тому цілком справедливо констатувати, що рішення про звільнення судді з посади за пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України може бути кваліфіковане як таке, що прийняте «згідно із законом», за умови, що воно містить належне мотивування, зокрема, в частині встановлення в діяннях судді ознак істотного дисциплінарного проступку.

30. Тобто саме орган, який приймає рішення про звільнення судді, повинен у своєму рішенні переконливо пояснити, за якими критеріями застосовувався такий обмежувальний захід. Це дало б змогу як самому судді, на якого накладається ця сувора міра відповідальності, так і пересічному спостерігачу пересвідчитися, що застосований до судді захід ґрунтувався на національному законодавстві, переслідував законну мету, був пропорційним переслідуваній законній меті, а отже, був необхідним у демократичному суспільстві.

31. За змістом частин першої, третьої та шостої статті 56 Закону № 1798-VIII (у редакції, чинній на дату ухвалення спірного рішення) питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП. Суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання ВРП у порядку, визначеному цим Законом. За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП ухвалює вмотивоване рішення.

32. Цим правилам Закону № 1798-VIII кореспондують приписи Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент ВРП), пунктом 13.43 якого (тут і далі - у редакції, чинній на дату ухвалення спірного рішення) передбачено, що рішення про застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади, про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя, про переведення судді до суду нижчого рівня Секретарем Дисциплінарної палати передається для розгляду до Ради.

33. Згідно з пунктами 18.5, 18.8, 18.9 Регламенту ВРП подання Дисциплінарної палати про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України, підписує Секретар Дисциплінарної палати та не пізніше наступного дня після ухвалення Радою рішення за скаргою на рішення Дисциплінарної палати або закінчення строку для його оскарження передає на розгляд Ради.

Розгляд питання про звільнення судді починається з доповіді члена Ради, визначеного автоматизованою системою розподілу справ, який викладає встановлені обставини, висновок щодо суті питання. Після доповіді члена Ради суддя та/або його представник мають право бути заслуханими на засіданні Ради та надати відповідні пояснення. Члени Ради можуть поставити їм запитання.

За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126, підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, Рада ухвалює вмотивоване рішення, яке викладається в письмовій формі, підписується усіма членами Ради, що брали участь у його ухваленні.

34. Отже, ВРП у процедурі вирішення питання про звільнення судді за особливими обставинами наділена повноваженнями надавати оцінку достатності підстав, зазначених у рішенні Дисциплінарної палати ВРП про застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади, для ухвалення рішення про звільнення з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

35. Тобто функції ВРП у цій процедурі не є формальними (процедурними або кадровими), оскільки при прийнятті рішення про звільнення судді за особливих обставин ВРП виконує конституційні повноваження та своїм рішенням реалізує рішення її Дисциплінарної палати про застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади з підстави, визначеної пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України. Саме це рішення ВРП є завершальним рішенням, яким застосовується стягнення до судді у виді звільнення, тому таке рішення повинне бути обґрунтованим та містити переконливі мотиви щодо підстав його прийняття з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

36. Іншими словами, на відміну від процедури перегляду ВРП рішень її дисциплінарних палат, у якій вирішується питання наявності підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, у процедурі звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП зобов`язана вирішити питання щодо наявності та достатності підстав для звільнення судді з посади.

37. До того ж пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України передбачено не одну, а декілька підстав для звільнення судді, а саме:

- вчинення істотного дисциплінарного проступку;

- грубе нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді;

- грубе нехтування обов`язками, що виявило невідповідність судді займаній посаді;

- систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді;

- систематичне нехтування обов`язками, що виявило невідповідність судді займаній посаді.

38. Таким чином, ВРП у рішенні про застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади має вказати, з якої саме з підстав, що визначені пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, суддя звільняється з посади.

39. Маємо також зазначити, що закріплення в законодавстві можливості звільнення судді лише за вмотивованим рішенням уповноваженого органу є втіленням дотримання гарантій незалежності та недоторканності судді (стаття 126 Конституції України). Тому вмотивованість рішення ВРП про звільнення судді за результатами розгляду подання Дисциплінарної палати про звільнення судді є не лише формальним дотриманням вимог закону, а й вимогою, яка повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав звільнення судді.

40. З огляду на зазначене немає підстав уважати, що ВРП не повинна надавати оцінку викладеним у рішенні Дисциплінарної палати ВРП обставинам та висновкам щодо змісту, характеру дисциплінарного проступку, виду дисциплінарної відповідальності та інших пов`язаних із цим питань.

41. Переконані, що хоч рішення ВРП про звільнення судді з посади саме собою не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, однак, розглядаючи питання про звільнення судді з посади з підстави, визначеної пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді), ВРП повинна надати оцінку викладеним у рішенні Дисциплінарної палати ВРП обставинам та висновкам щодо змісту, характеру дисциплінарного проступку, виду дисциплінарної відповідальності та інших пов`язаних із цим питань, за результатом якої ухвалити вмотивоване рішення.

42. Повертаючись до обставин цієї справи, зауважимо, що спірне рішення містить лише посилання на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП та самої Ради у процедурі дисциплінарного провадження щодо позивачки, виклад норм матеріального права, зокрема пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, а також твердження про те, що у цьому випадку ВРП не вирішує питання про притягнення судді Донецького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, а реалізовує повноваження щодо вирішення питання про звільнення судді на підставі рішення, ухваленого уповноваженим органом - Третьою Дисциплінарною палатою ВРП.

43. Однак в оспорюваному рішенні ВРП не надала оцінки викладеним у рішенні її Третьою Дисциплінарною палатою від 7 серпня 2024 року № 2397/3дп/15-24 про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності обставинам та висновкам щодо змісту, характеру дисциплінарного проступку та інших пов`язаних із цим питань. У цьому рішенні ВРП навіть не зазначила, за якою з підстав, визначених пункт 3 частини шостої статті 126 Конституції України, вирішила звільнити позивачку з посади судді.

44. Отже, спірне рішення не можна вважати таким, що відповідає вимогам частини двадцятої та пункту 3 частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII, а також критерію обґрунтованості, визначеному статтею 2 КАС України, що є підставою для визнання його протиправним.

45. З огляду на викладене переконані, що в цій справі Велика Палата Верховного Суду не мала б відхиляти доводи апеляційної скарги щодо невідповідності спірного рішення вимогам пункту 3 частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII.

Судді: Н. В. Шевцова О. В. Кривенда М. В. Мазур С. Ю. Мартєв