Справа № 200/911/26
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2026-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

02 березня 2026 року Справа №200/911/26

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Чекменьов Г.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

10 лютого 2026 року ОСОБА_1 через представника за довіреністю Дяченка О.В. звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 04.08.2016 року по 28.02.2018 року включно за кодом економічної класифікації видатків 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців;

зобов`язати нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 04.08.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року у сумі 66 023 гривні 90 копійок із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44 за кодом економічної класифікації видатків 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців»;

визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за періоди з 01.03.2018 року по 31.05.2019 року та з 05.05.2020 року по 15.10.2023 року включно за кодом економічної класифікації видатків 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців»;

зобов`язати нарахувати і виплатити на користь індексацію-різницю грошового забезпечення 4067 гривень 09 копійок в місяць за періоди з 01.03.2018 року по 31.05.2019 року та з 05.05.2020 року по 15.10.2023 року включно у загальній сумі 229200 гривень 20 копійок відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44 за кодом економічної класифікації видатків 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».

Ухвалою від 16 лютого 2026 року позовну заяву залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків шляхом надання до суду:

позовної заяви, сформованій в системі «Електронний суд», із зазначенням назви чи змісту доданих до неї додатків (у разі надання електронних копій письмових доказів - виготовлення їх у формі окремих електронних файлів);

заяви про поновлення строку звернення до суду з доказами поважності причин пропуску такого строку.

На усунення недоліків позовної заяви представником позивача надана позовна заява із зазначенням назви доданих до неї додатків, виготовлених у формі окремих електронних файлів, та заява про поновлення строку звернення до суду.

Незважаючи на часткове усунення недоліків позовної зави, в частині дотримання строків звернення до адміністративного суду з цим позовом доводи представника позивача не є прийнятними з таких підстав.

Предметом заявленого позову є розмір грошового забезпечення за період з 04.08.2016 по 31.05.2019 та з 05.05.2020 по 15.10.2023.

За правовим висновком Верховного Суду у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23 не поширюється строк звернення до суду стосовно розгляду вимог, право на які виникло до 19 липня 2022 року.

Водночас, строк звернення до суду поширюється стосовно позовних вимог, право на які виникло після 19 липня 2022 року.

Спір стосується питань проходження позивачем публічної служби.

З матеріалів позовної заяви випливає, що така служба припинена позивачем 15.10.2023 (наказ від 15.10.2023 №290).

Підпунктом 11.1 пункту 11 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, затверджених наказом Міністра оборони України від 22.05.2017 р. № 280 (в редакції наказу Міністра оборони України від 22.04.2021 р. № 104) грошовий атестат видається військовослужбовцю в/ч, в якій він перебуває на грошовому забезпеченні, у таких випадках:

вибуття до нового місця служби (навчання) з виключенням зі списків особового складу військової частини;

зарахування військової частини, що не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів, на фінансове забезпечення від однієї військової частини до іншої;

- звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби);

відрядження військовослужбовців до органів виконавчої влади та інших цивільних установ із залишенням на військовій службі.

Грошовий атестат виписується у двох примірниках на кожного військовослужбовця окремо (друкованим способом або ручкою), підписується командиром військової частини і начальником фінансового органу і засвідчується особистим підписом власника грошового атестата та відтиском гербової печатки з найменуванням частини, зазначеної в атестаті, та реєструється в журналі реєстрації вихідної документації.

Перший примірник грошового атестата видається під підпис у картці особового рахунку військовослужбовця, в якій зазначається дата його видачі, а другий залишається в діловодстві фінансового органу військової частини.

Після звільнення грошовий атестат передається до ТЦК та СП куди військовослужбовець стає на облік (долучається до особової справи із внесенням змін до опису з зазначенням номера і дати виданого грошового атестата та підлягає зберіганню протягом усього строку зберігання цієї справи).

Отримання грошового атестату за своїм змістом є повідомленням про суми, нараховані та виплачені при звільненні, що передбачено частиною 2 статті 233 КЗпП України.

Стороною позивача не зазначено, що при звільненні з військової служби позивачеві не був виданий грошовий атестат, в якому зазначений фактично нарахований та виплачений розмір грошового забезпечення з розбивкою по видах відповідно до Інструкції, затвердженої наказом МВС України від 20.07.2018 №623.

Отже, після звільнення зі служби позивач був достовірно обізнаний про розмір свого грошового забезпечення.

Питання стосовно строку звернення до суду у справах щодо виплати заборгованості з грошового забезпечення військовослужбовців при звільненні зі служби досліджував Верховний Суд і зробив такий висновок (постанова від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22):

… «38. Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Верховний Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

39. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

40. Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

40.1. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

42. Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до вказаного правового висновку Верховного Суду до заявленого позову підлягає застосуванню тримісячний строк звернення до суду.

Тобто, у справах щодо стягнення грошового забезпечення, зокрема, за період до 19.07.2022, до яких строк звернення з позовом не застосовувався, через зміну правового регулювання відповідних відносин після звільнення, строк звернення до суду бере відлік не раніше дня звільнення зі служби.

У відповідача може бути заборгованість перед службовцем за тривалі періоди перед звільненням зі служби, яку відповідач зобов`язаний виплатити у день звільнення.

При цьому тримісячний строк звернення до суду після звільнення не зменшує періоду часу, заборгованість за який мала бути виплачена, а лише встановлює час, упродовж якого особа має право звернутися до суду за захистом свого права із заявою про виплату усієї заборгованості за весь час служби.

Приписами частини 1 статті 233 КЗпП України (в редакції після 19 липня 2022 року та на час звернення з позовом до суду) встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Тобто, норми статті 233 КЗпП України виокремлюють випадки порушення прав працівника під час роботи (служби) та порушення прав при звільненні.

З наведених норм випливає, що факт звільнення працівника змінює строки судового захисту порушеного права.

Отже, до спірних правовідносин стосовно виплати коштів при звільненні поширюється строк звернення до суду, передбачений частиною 2 статті 233 КЗпП України.

Конституційним Судом України норми частини 2 статті 233 КЗпП України не визнавались такими, що не відповідають Конституції України.

У клопотанні про поновлення строку звернення до суду представником позивача наведені власні гіпотетичні думки про необхідність «щомісячного залишення діючими військовослужбовцями окопів та місць дислокації для подачі позовних заяв, що лінія фронту зміститься далеко за річку Дніпро із загрозою фізичного існування всіх судів на території підконтрольній владі України, що забезпечується завдяки діям саме цих військовослужбовців».

Вказані доводи мають демагогічний та маніпулятивний характер і не ґрунтуються на вимогах закону.

Також представником позивача наведений розлогий огляд судової практики безвідносно до обставин заявленого позову. Зазначено про звернення до суду у межах тримісячного строку із дати отримання письмового повідомлення про нараховані суми.

Водночас, представником позивача не надано жодних пояснень, що саме завадило позивачеві поцікавитись про нараховані суми та звернутись до суду протягом трьох місяців після звільнення.

Позивач проходив публічну службу до 15 жовтня 2023 року включно.

Позов у цій справі подано до суду 10 лютого 2026 року. Отже, враховуючи дату звільнення після внесення змін 19 липня 2022 року до статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду є значно пропущеним.

Заява про поновлення строку звернення до суду не містить поважних причин пропуску такого строку.

З дня звільнення зі служби у позивача було достатньо часу звернутися до суду у встановлений законом строк.

Приписами пункту 1 Прикінцевих положень КЗпП України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) було встановлено з 12 березня 2020 року на підставі постанови КМ України від 11 березня 2020 року №201. Дія припинена з 01 липня 2023 року на підставі постанови КМ України від 27 червня 2023 року №651. Отже, строк звернення до суду було продовжено до 01 липня 2023 року у тих випадках, коли тримісячний строк звернення до суду закінчився до цієї дати. Після вказаної дати строки звернення до суду відраховується на загальних підставах.

Сторона позивача не зазначила жодної поважної причини, що обмежила у можливості звернення до суду вчасно.

Верховний Суд у справі № 240/12017/19 вказав, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. За висновком Верховного Суду, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27.01.2020 року у справі № 420/3001/19, від 25.02.2020 року у справі № 360/1870/19, від 27 січня 2021 року у справі № 160/4284/19.

Вимоги щодо строку звернення до суду є чіткими, доступними та передбачуваними, переслідують законну мету та є пропорційними з огляду на обставини заявленого позову.

Вказані вимоги процесуального закону жодним чином не перешкоджають доступу до суду, оскільки прийняття позовної заяви залежить від дотримання саме позивачем загальних строків такого звернення.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Крім того, встановлення строків звернення до суду слугують меті забезпечення дотримання принципу правової визначеності, що зокрема слід розуміти як спрямованість на створення ситуації упевненості для суб`єкта владних повноважень, як відповідача по справі, стосовно розуміння відсутності у позивача бажання звертатись з відповідним позовом, у тому числі, захищати свої майнові права.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини Осман проти Сполученого королівства від 28 жовтня 1998 року та пункті 54 рішення Круз проти Польщі від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; CASE OF KREUZ v. POLAND № 28249/95).

За вказаних обставин, враховуючи тривалість пропуску строку звернення з цим адміністративним позовом та відсутність жодних доказів неможливості чи утруднення звернення позивача до суду, відсутні підстави для визнання причин пропуску строку поважними.

Крім того, до заявленого позову підлягають застосуванню приписи частини 1 статті 234 КЗпП України.

Цією нормою встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

З дня отримання наказу про звільнення та грошового атестату до дня звернення до суду минуло більше двох років.

Тому суд не може поновити строк звернення до суду, навіть, якщо б існували поважні причини його пропуску.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені у статті 123 КАС України:

1. У разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

2. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З наведених підстав, керуючись статтями 169, 123, 248, 256 КАС України,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Першого апеляційного адміністративного суду.

Текст ухвали виготовлений та підписаний в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса: http://www.reyestr.court.gov.ua/) відповідно до наявних умов електропостачання та функціонування програмного забезпечення через обставини збройної агресії проти України.

Суддя Г.А. Чекменьов