Справа № 140/2707/26
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2026-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

04 березня 2026 року ЛуцькСправа № 140/2707/26
Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Смокович В.І., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача, адвокат Білецька Інна Миколаївна, в інтересах ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , заявник) звернулася з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності командування в/ч НОМЕР_1 Збройних Сил України щодо неналежного розгляду рапорту старшого солдата ОСОБА_1 від 30.01.2026 про звільнення з військової служби та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 Збройних Сил України повторно розглянути рапорт від 30.01.2026 та видати наказ про звільнення старшого солдата ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Представник ОСОБА_1 до відкриття провадження у справі, тобто одночасно з пред`явленням позову, подала заяву про забезпечення позову, у якій просить застосувати забезпечення позову шляхом заборони командуванню в/ч НОМЕР_1 та вищому командуванню приймати рішення та видавати накази про переміщення старшого солдата ОСОБА_1 до інших військових частин (установ) або направлення до іншої місцевості для виконання завдань та заборони виключати старшого солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 до набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування необхідності вжиття заходу забезпечення позову зазначає, що ігноруючи закінчення терміну дії контракту, в/ч НОМЕР_1 продовжує розпоряджатися старшим солдатом ОСОБА_1 як суб`єктом військових правовідносин. Існує реальна загроза його термінового переміщення (ротації) до іншої частини або в зону інтенсивних бойових дій. Якщо суд згодом визнає право позивача на звільнення, виконання цього рішення буде технічно неможливим, якщо він буде перебувати в списках іншої частини або на території, де ведуться активні бойові дії.

Відповідно до частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Відтак, розгляд заяви про забезпечення позову розглянуто судом без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною першою статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина друга статті 150 КАС України).

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно із Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17.

Окрім того суд, з огляду на докази, надані позивачем, для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При вирішенні питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову враховується й специфіка правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у цьому конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Як слідує із заяви про забезпечення позову, її вимоги фактично обґрунтовано посиланням на очевидну протиправність дій та рішень відповідачів щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації, направлення для проходження військової служби та зарахування до списків особового складу військової частини.

Разом з тим суд зазначає, що забезпечення позову не може підміняти собою подання позову та має іншу мету, а в обґрунтуванні заяви сторона заявника зазначає про незаконність дій відповідача. Протиправність оскаржуваних дій та рішень може бути встановлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності під час розгляду адміністративної справи по суті. Без такого дослідження доказів твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед.

Суд враховує, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу у Збройних Силах України відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Дії відповідача, про заборону яких просить представник заявника в заяві про забезпечення позову, не є предметом оскарження у цій судовій справі, а заява про забезпечення позову не містить беззаперечних мотивів, з яких заявник вважає, що захист його прав буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем дій, спрямованих на переміщення позивача до іншої військової частини для проходження військової служби шляхом прийняття відповідних наказів/розпоряджень тощо.

Покликання представника ОСОБА_1 на те, що останнього може бути переведено до інших військових частин, навчальних центрів чи місць проходження військової служби базується на припущеннях. Однак можливість настання негативних наслідків чи порушення прав позивача в майбутньому не може визнаватись достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Окрім того, суд також зазначає, що за приписами пункту 10 частини третьої статті 151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Отже, процесуальний закон містить імперативну заборону вживати заходи забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

На час проходження позивачем військової служби та подання заяви про забезпечення позову в Україні діє воєнний стан, а тому суд позбавлений можливості забороняти відповідачу вчиняти дії, пов`язані з виконанням військовослужбовцем військових завдань в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, в тому числі забороняти визначати місце несення військової служби.

З урахуванням предмета позову, недоведення позивачем існування обставин, вказаних у частині другій статті 150 КАС України, які потребують негайного втручання з боку суду у вигляді застосування заходів забезпечення позову з метою забезпечення виконання судового рішення у майбутньому, а також подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову, які не можуть бути застосовані з урахуванням вимог частини третьої статті 151 КАС України, суд дійшов висновку, що в задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись статтями 150-151, 154, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, - відмовити.

Роз`яснити учасникам справи, що оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя В.І. Смокович