Справа № 440/16728/25
Суддя: А.Б. Головко
Дата ухвалення: 2026-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року м. ПолтаваСправа № 440/16728/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Головка А.Б., розглянув у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, треті особи: Державна судова адміністрація України, Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, треті особи: Державна судова адміністрація України, Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 18.10.2023 року по 18.04.2024 року у розмірі 966042,32 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 року у справі № 440/677/21 зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області провести перерахунок суддівської винагороди судді Полтавського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року, обчисливши її відповідно до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", та здійснити її виплату з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових платежів. Станом на день звільнення позивача 19.10.2023 року була наявна неузгоджена заборгованість з виплати судової винагороди, яка на даний час не виплачена з мотивів відсутності коштів. Позивач вважає, що відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26.12.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 440/16728/25, cправу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

20.01.2026 року до Полтавського окружного адміністративного суду надійшов відзив Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області на позовну заяву, у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував. Свою позицію мотивував тим, що при звільненні відбувся повний розрахунок з позивачем, і на даний час не виконаним є лише перерахунок суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року відповідно до рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 року по справі № 440/677/21, що має виконуватись за спеціальною бюджетною програмою 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів і працівників апаратів судів". Вважає доводи позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.10.2023 року по 18.04.2024 року є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

19.10.2023 року рішенням Вищої ради правосуддя № 986/0/15-23 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Полтавського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Полтавського районного суду Полтавської області №30/о.с. від 19.10.2023 року ОСОБА_1 відраховано зі штату Полтавського районного суду Полтавської області у зв`язку зі звільненням з посади у відставку.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 року у справі №440/677/21 зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області провести перерахунок суддівської винагороди судді Полтавського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року, обчисливши її відповідно до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", та здійснити її виплату з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових платежів.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 року у справі №440/677/21 Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області здійснило перерахунок суддівської винагороди судді ОСОБА_1 , визначивши розмір такої винагороди до виплати в сумі 209 512,08 грн., однак виплату заборгованості на даний час не здійснено через відсутність коштів.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, які мають значення для правильного вирішення цього спору, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року, передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, законодавством установлений обов`язок роботодавця провести в день звільнення працівника виплату йому всіх сум, що належать від підприємства, установи, організації. Водночас за невиконання такого обов`язку встановлена відповідальність для роботодавця (виплата працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку) у випадку відсутності спору про розмір сум та у випадку, коли такий спір вирішено на користь працівника.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Статтею 52 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Відповідно статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України в постанові від 17 лютого 2015 року (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Таким чином, після зарахування судді до штату суду він є працівником цього суду і отримує заробітну плату у вигляді суддівської винагороди. У разі звільнення суддя припиняє трудові відносини із цим судом, а тому має право на повний розрахунок із ним відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, оскільки спеціальним Законом України "Про судоустрій і статус суддів" питання виплати компенсації не урегульоване.

Згідно висновку Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2024 року по справі №640/14569/21 реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 360/3574/19, від 21 липня 2021 року у справі № 340/996/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/14764/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 600/1071/20-а, від 05 квітня 2023 року у справі № 420/12157/21, від 06 липня 2023 року у справі № 580/3240/19 та інших Верховний Суд акцентував увагу на тому, що установивши при розгляді справи про стягнення середньої заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Згідно з позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 640/9375/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 600/1071/20-а, від 02 грудня 2021 року у справі № 120/1873/19-а, від 02 лютого 2023 року у справі № 826/1575/17 та інших, при задоволенні позовної вимоги про стягнення/нарахування основної суми, яку не було сплачено працівникові під час звільнення, одночасно наявні підстави і для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення основної суми.

Разом із тим, надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП України, Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, зокрема, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 26 листопада 2020 року у справі № 520/1365/2020, від 29 листопада 2021 року у справі № 120/313/20-а та інших, на обов`язку визначення розміру відшкодування/середнього заробітку органом, який виносить рішення по суті спору.

Тобто установивши порушення законодавства про оплату праці, що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка не була виплачена працівникові при звільненні, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На необхідності відповідного обчислення Верховний Суд також наголосив у постановах від 21 березня 2023 року у справі № 640/11699/21, від 11 квітня 2023 року у справі № 640/19047/21, від 29 червня 2023 року у справі № 640/13028/21 та інших.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 року у справі №440/677/21 Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області здійснило перерахунок суддівської винагороди судді ОСОБА_1 , визначивши розмір такої винагороди до виплати в сумі 209 512,08 грн., однак виплату заборгованості на даний час не здійснено через відсутність коштів.

З аналізу статті 117 КЗпП України в чинній редакції слідує, що для роботодавця, з вини якого звільненому працівникові не виплачено у день звільнення належні йому суми, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність у вигляді сплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Враховуючи, що ОСОБА_1 відраховано зі штату Полтавського районного суду Полтавської області 19.10.2023 року та на даний час повний розрахунок не проведено, відповідно період затримки розрахунку при звільненні складає більше шести місяців.

З огляду на те, що відповідач не виплатив позивачу відповідно до положень статті 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд доходить висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області про суддівську винагороду середньомісячний заробіток ОСОБА_1 становить 111215,28 грн., середньоденний заробіток складає: 5055,24 грн. (111215,28 грн./22 робочі дні).

З огляду на викладене, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, але не більш як за шість місяців, з 20.10.2023 року становить 662 236,44 грн. (5055,24 грн. х 131 робочий день).

Cуд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

У постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 зазначено, що у разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Такі висновки знайшли відображення і у подальшій практиці Верховного Суду, зокрема, застосовані у постанові Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 380/10158/24.

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) відступила від висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, наведеного у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, про те, що з прийняттям Закону №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.

Переглядаючи справу №489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, нагадала, що в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).

Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №489/6074/23 полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.

Суд зазначає, що загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складав - 881 989,60 грн. (672 477,52 грн. (нараховані відповідачем при звільненні позивача) + 209 512,08 грн. (нараховані за рішенням суду).

На виконання рішення рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 року у справі №440/677/21 відповідачем нараховано позивачу суму суддівської винагороди у загальному розмірі 209 512,08 грн., що складає 23,75 % від загального розміру належних позивачу при звільненні виплат у сумі 881 989,60 грн. (100%).

Отже, застосовуючи формулу розрахунку середнього заробітку із застосуванням критеріїв пропорційності розміру відшкодування, яку запропонував Верховний Суд, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 157 281,15 грн. ( 23,75 % від 662 236,44 грн.), з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із загальним розміром належних позивачу при звільненні виплат.

Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 17, м. Полтава, Полтавська область, 36020; ), треті особи: Державна судова адміністрація України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01021; ), Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області (вул. Шевченка, 1, м. Полтава, Полтавська область, 36011; ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 157 281,15 грн. (сто п`ятдесят сім тисяч двісті вісімдесят одна гривня 15 копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 484,48 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.Б. Головко