Справа № 420/450/26
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2026-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/450/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплати їй грошової компенсації за всі невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки» з 2022 по 2025 роки;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за всі невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки» з 2022 по 2025 роки.

Ухвалою суду від 12.01.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження по справі, вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що проходила військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загону Державної прикордонної служби України та відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України №927-ОС від 28.11.2025 виключена зі списків особового складу.

При виключенні зі списків особового складу позивачу не виплачено компенсацію за неотриману додаткову відпустку у зв`язку з наявністю дітей до 15 років за кожен відповідний рік відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки».

У зв`язку з цим позивач звернулася до відповідача з вимогою виплати вказаної компенсації, однак листом від 24.12.2025 відповідач відмовив у зазначеній виплаті посилаючись на те, що позивач має лише одну дитину віком до 15 років. Також у листі зазначено, що у наданій копії довідки МСЕК відсутня інформація про наявність у дитини інвалідності з дитинства підгрупи А 1 групи.

Позивач вважає, що має право на отримання компенсації за неотриману додаткову відпустку як один з батьків, який має дитину з інвалідністю у розмірі 10 календарних днів відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки». У зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача надав відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що син позивача ОСОБА_2 13 травня 2024 року набув статусу інваліда ІІІ групи, строком до 01 червня 2026 року.

Також представник відповідача звернув увагу, що ОСОБА_2 в 2022 році досяг повноліття, тому станом на 2022 рік позивач не мала двох або більше дітей віком до 15 років.

Тому, на думку представника відповідача, позивач не могла набути право на додаткову відпустку в заявлений період з 2022 по 2025 роки, оскільки заявлені підстави і обставини не відповідають вимогам частини 1 статті 19 Закону України «Про відпустки».

Справа розглянута в письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю двох дітей, а саме ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження, виданими 21.09.2011 (актовий запис за №179) та 08.07.2004 серії НОМЕР_3 (актовий запис за №12).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №951369 ОСОБА_2 у травні 2024 року встановлена ІІІ група інвалідності до 01.06.2026.

Позивач проходила військову службу в НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України та відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України №927-ОС від 28.11.2025 виключена зі списків особового складу.

У цьому наказі відсутні відомості про виплату позивачу грошової компенсації за всі невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки» з 2022 по 2025 роки.

У зв`язку з цим, позивач звернулася до начальника НОМЕР_1 прикордонного загону із заявою, в якій просила виплатити на її користь компенсацію за неотриману додаткову відпустку у зв`язку з наявністю дітей (дитини інваліда) за кожен відповідний рік з 2022 по 2025 рік. До заяви були додані копії свідоцтв про народження дітей, копія довідки МСЕК, копія наказу про виключення зі списків особового складу.

Листом від 24.12.2025 відповідач відмовив у зазначеній виплаті посилаючись на те, що позивач має лише одну дитину віком до 15 років. Також у листі зазначено, що у наданій копії довідки МСЕК відсутня інформація про наявність у дитини інвалідності з дитинства підгрупи А 1 групи.

Позивач вважає, що відповідачем протиправно відмовлено у нарахуванні та виплати їй грошової компенсації за всі невикористані календарні дні соціальної відпустки з 2022 по 2025 роки, оскільки, на її думку, право на цю компенсацію передбачено ст.19 Закону України «Про відпустки», у зв`язку з чим вона звернувся до суду з цим позовом.

Дослідивши позовну заяву, викладені в ній доводи та надані докази в обґрунтування наявності права на нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані календарні дні соціальної відпустки з 2022 по 2025 роки згідно ст.19 Закону України «Про відпустки», суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч.1-3 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абзацу 3 пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".

Відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки», одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За змістом позову позивач вважає, що в межах спірного періоду (з 2022 по 2025 роки) вона мала дитину з інвалідністю, а саме - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд вважає необґрунтованим дане твердження позивача, адже з довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №951369 вбачається, що ОСОБА_2 ІІІ група інвалідності встановлена у травні 2024 року.

Таким чином, станом на дату встановлення інвалідності ОСОБА_2 виповнилося 19 років, у зв`язку з чим на момент встановлення інвалідності він не мав правового статусу дитини.

Також суд вважає помилковим твердження позивача про наявність у неї двох дітей віком до 15 років в межах спірного періоду (з 2022 по 2025 роки), оскільки матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 на початок 2022 року було 17 років, що виключає право позивача на отримання відпустки відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст.73-76 КАС України).

Статтею 76 КАС України визначено, що питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 241-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва

.