Справа № 440/12398/25
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2026-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

03 березня 2026 року м. ПолтаваСправа №440/12398/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Кукоби О.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України (надалі - відповідач, СБУ), у якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Голови СБУ від 24.02.2025 №253 ос/дск про переведення ОСОБА_1 (Т-210623) з посади старшого оперуповноваженого на ОВО 3-го сектору 4-го відділу 8 управління ДВКР СБУ у розпорядження Міністерства оборони України.

Позовні вимоги обґрунтував посиланням на те, що він проходив військову службу в СБУ, оспорюваним наказом позивача переведено для продовження проходження військової служби до Міністра оборони України. На думку позивача, жодних законних підстав та обґрунтування для його переведення не було, внаслідок чого спірний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

2. Позиція відповідача.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між СБУ та військовим формуванням із виключенням зі списків особового складу СБУ, з якого вибули, та включенням до списків особового складу військового формування, до якого прибули /а.с. 37-41/.

3. Процесуальні дії у справі, заяви по суті справи.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 06.11.2025 до участі у справі залучено Міністерство оборони України, як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Представник Міноборони 19.02.2026 надав до суду заяву, у якій просив справу розглядати без його участі та ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача надала до суду відповідь на відзив, у якій наполягала на задоволенні позовних вимог, зазначивши, що у спірному наказі відсутнє обґрунтування наявності службової необхідності у переведенні позивача з СБУ до Міноборони /а.с. 51-56/.

Представник відповідача у запереченні на відповідь стверджувала про безпідставність позовних вимог, просила відмовити у їх задоволенні /а.с. 60-64/. За твердженням представника відповідача, реалізація Головою СБУ повноваження, передбаченого підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Закону №3633 щодо направлення військовослужбовця у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України не потребує оформлення додаткового документа про надання військовослужбовцем згоди на таке направлення та не є призначенням на посаду.

Представник позивача у ході розгляду справи у судових засіданнях 06.11.2025, 06.01.2026, 29.01.2026 позовні вимоги підтримувала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача у ході розгляду справи у судових засіданнях 06.11.2025, 06.01.2026, 29.01.2026 проти задоволення позовних вимог заперечувала, наполягала на відмові у задоволенні позову.

У судове засідання 19.02.2026 представник позивача не з`явилась, надала до суду заяву від 18.02.2026 про проведення судового засідання без її участі /а.с. 94/.

Обставини справи

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України /а.с. 6-7/.

Позивач проходив військову службу на посадах офіцерського складу СБУ з 1991 по 2007 роки /а.с. 9/.

18.06.2022 ОСОБА_1 призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 /а.с. 10/.

Наказом начальника ДВКР СБУ від 18.06.2022 позивач призначений на посаду старшого оперуповноваженого на ОВО 1 сектору 4 відділу 8 управління ДВКР СБУ /а.с. 11/.

Листом від 25.11.2024 вих.№11/10651 Голова СБУ звернувся до Міністра оборони України та просив погодити питання подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України підполковником ОСОБА_1 , який перебуває в розпорядженні начальника Департаменту військової контррозвідки за посадою старшого оперуповноваженого на особливо важливих об`єктах /том ДСК, а.с. 5/.

Листом від 22.01.2025 за вих.№220/1068 Міністр оборони України повідомив Голову СБУ про погодження кандидатури ОСОБА_1 для подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України /том ДСК, а.с. 6/.

24.02.2025 Голова СБУ видав наказ №253-ЩС/дск, яким відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ направлено у розпорядження Міністра оборони за пунктом 99 підполковника ОСОБА_1 /том ДСК, а.с. 4/.

Наказом начальника Департаменту військової контррозвідки від 11.09.2025 №306-ОС/дск підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу з 12.09.2025 /том ДСК, а.с. 7/.

Позивач не погодився з наказом Голови СБУ від 24.02.2025 №253-ос/дск та звернувся до суду з цим позовом.

Норми права, якими урегульовані спірні відносини

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

У силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Поряд з цим, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє донині.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (надалі - Закон №3543-ХІІ в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі - Закон №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

У силу частини четвертої статті 2 Закону №2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною п`ятою статті 6 Закону №2232-ХІІ військові посади, передбачені штатами воєнного часу, при переведенні Збройних Сил України, інших військових формувань, Служби безпеки України та розвідувальних органів України на організацію і штати воєнного часу укомплектовуються військовослужбовцями, резервістами або військовозобов`язаними.

Як визначено частиною першою статті 1 Закону України від 25.03.1992 №2229-XII "Про Службу безпеки України" (надалі - Закон №2229-XII) Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

Частиною першою статті 13 Закону №2229-XII передбачено, що керівництво всією діяльністю Служби безпеки України, її Центральним управлінням здійснює Голова Служби безпеки України.

За змістом частини першої статті 19 Закону №2229-XII кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби. Порядок обліку кадрів Служби безпеки України затверджується Головою Служби безпеки України.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону №2229-XII умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.

Статтею 1 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, та передбачає надання відповідним органам влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відведення загрози, відсічі збройній агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, ї територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Так, підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 11.04.2024 №3633-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку", який набрав чинності 18.05.2024, передбачено, що у період дії воєнного стану у зв`язку із службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням керівника розвідувального органу чи Голови Служби безпеки України на нижчі посади в розвідувальному органі чи в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби з розвідувального органу чи Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між розвідувальним органом чи Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням із списків особового складу розвідувального органу чи Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).

Порядок проходження військової служби в СБУ урегульований Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 27.12.2007 №1262/2007 (далі - Положення).

Приписами пункту 49 Положення визначено, що військовослужбовці Служби безпеки України можуть бути направлені для проходження військової служби до Збройних Сил України та інших військових формувань із виключенням зі списків особового складу Служби безпеки України, а військовослужбовці інших військових формувань можуть бути прийняті на військову службу за контрактом до Служби безпеки України із зарахуванням їх до списків особового складу Служби безпеки України після виключення зі списків особового складу інших військових формувань.

Направлення військовослужбовців із Служби безпеки України для подальшого проходження військової служби до інших військових формувань чи з інших військових формувань до Служби безпеки України здійснюється за погодженням між Службою безпеки України та відповідними військовими формуваннями за згодою військовослужбовця, крім випадків, передбачених пунктом 99 цього Положення.

У силу пункту 99 Положення (в редакції, чинній з 24.10.2024) у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням Голови Служби безпеки України на нижчі посади в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби зі Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням зі списків особового складу Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).

Оцінка судом обставин справи

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У справі, що розглядається, спір стосується правомірності наказу Голови СБУ про направлення позивача у розпорядження Міністра оборони України для проходження військової служби у Збройних Силах України.

Суд враховує, що з моменту затвердження Верховною Радою України Указу Президента України від 24.02.2022 №65/2022 "Про загальну мобілізацію" у громадян України виникла підстава для реалізації конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, передбаченого статтями 17, 65 Конституції України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 25.04.2019 №1-р(II)/2019 зазначив, що зі змісту статей 17, 65 Конституції України вбачається, що захист держави, забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

У період дії воєнного стану комплектування особового складу СБУ здійснюється, зокрема, шляхом призову військовозобов`язаних громадян для проходження військової служби у СБУ.

За обставин справи, що розглядається, позивач у 1991-2007 роках проходив військову службу на посадах офіцерського складу СБУ, а 18.06.2022 призваний на військову службу на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 та наказом начальника ДВКР СБУ від 18.06.2022 призначений на посаду старшого оперуповноваженого на ОВО 1 сектору 4 відділу 8 управління ДВКР СБУ.

Наведеними вище приписами пункту 99 Положення та підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №3633-ІХ передбачено, що у період дії воєнного стану військовослужбовці СБУ у зв`язку зі службовою необхідністю можуть бути за рішенням Голови СБУ направлені для подальшого проходження військової служби зі Служби безпеки України до Збройних Сил України.

При цьому чинним законодавством не передбачено надання військовослужбовцем згоди на таке переміщення, ознайомлення військовослужбовця з нормативними документами щодо його переведення тощо.

Так само приписами чинного законодавства не встановлено обов`язку Служби безпеки України щодо ознайомлення військовослужбовця з документами, які є підставою для видання наказу Голови СБУ про направлення його для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України чи надання зазначеному військовослужбовцю витягу з такого наказу, листів, тощо.

Суд не погоджуються з доводами представника позивача щодо невідповідності приписів пункту 99 Положення та підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №3633-ІХ критерію "якості закону" з таких підстав.

У рішенні у справі "Волков проти України" (заява № 21722/11, п.п. 170, 171) Європейський суд з прав людини, характеризуючи загальні принципи законності втручання, наголосив на тому, що вислів «згідно із законом» …. також стосується якості закону, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе (рішення у справі «Копп проти Швейцарії» (Корр v. Switzerland), заява № 23224/94, п. 55); «якість закону» передбачає, inter alia (з лат. «серед інших речей і справ»), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на конвенційні права особи (рішення у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39); законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів (рішення у справі «Р.G. та J.Н. проти Сполученого Королівства» (P.G. and J.Н. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, п. 46). Крім того, у пункті 179 цього Рішення ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» (Goodwin v. the United Kingdom), заява № 17488/90, п. 33).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» (заява № 77703/01, п. 115) зазначено, що в світлі положень Конвенції, втручання може бути виправданим, якщо воно «встановлено законом» та здійснено «згідно із законом», оскільки оскаржувані заходи повинні не тільки мати законодавче підґрунтя, а й передбачатися якісним законом, який має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі, у разі потреби, за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку (рішення у справах Larissis and Others v. Greece, заява № 23372/94, п. 40; Metropolitan Church of Bessarabia, заява № 45701/99 п. 109).

Суд враховує, що вищезгадані приписи пункту 99 Положення та підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №3633-ІХ є чіткими, однозначними, не допускають множинного трактування тощо.

Крім того, згадані положення є чинними, неконституційними не визнавались, а тому підлягали застосуванню.

Суд зауважує, що враховуючи інтереси національної безпеки, територіальної цілісності, громадського порядку тощо відбуваються певні обмеження прав особи в період оголошеного в країні воєнного стану (в особливий період). Права та інтереси військовослужбовця в особливий період відповідно також піддаються обмеженню, з урахуванням забезпечення оборони та захисту держави, її суверенітету, територіальної цілісності, захисту життя громадян та враховуючи обставини несення військовослужбовцем військової служби.

Домінування публічного інтересу при здійсненні втручання держави у визначену сферу свобод особи обумовлене безпрецедентним масштабом загрози для суверенітету і територіальної цілісності України та покликане забезпечити реалізацію громадянами конституційного обов`язку захисту Вітчизни, а тому є справедливим балансом/компромісом між захистом національної безпеки та потребою забезпечити індивідуальні права особи.

Оцінюючи доводи представника позивача проте, що ОСОБА_1 не укладав контракт про проходження військової служби в СБУ, а тому не міг бути переміщений без його згоди для подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України, суд звертає увагу на те, що наведені вище приписи пункту 99 Положення не містять застереження про їх застосування виключно до військовослужбовців СБУ, які проходять військову службу за контрактом, чи не застосування до військовослужбовців, призваних під час мобілізації в особливий період.

Щодо покликань позивача на відсутність обґрунтування у спірному наказі службової необхідності переведення ОСОБА_1 для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України суд визнає слушним довід представника відповідача про те, що набутий ОСОБА_1 професійний досвід може бути ефективно використаний у Збройних Силах України в умовах повномасштабного військового вторгнення в Україну з метою протидії збройній агресії проти України.

При цьому слід зазначити, що до повноважень суду не належить оцінка доцільності переміщення військовослужбовців чи призначення на відповідні посади, особливо у період дії воєнного стану. Такі питання належать виключного до компетенції відповідного командування та визначаються службовою необхідністю, оперативною обстановкою, станом обороноздатності держави та потребами захисту національних інтересів України.

Щодо доводів позивача про його необізнаність з виданням оспорюваного наказу у зв`язку з перебуванням на лікарняному, суд встановив такі обставини.

На дату видання спірного наказу (24.02.2025) позивач перебував у розпорядженні начальника ДВКР СБУ за підпунктом "б" пункту 48 Положення за посадою старшого оперуповноваженого на особливо важливих об`єктах відповідно до наказу Голови Служби безпеки України від 06.03.2023 №302-ОС/дск.

Направлення ОСОБА_1 у розпорядження Міністра оборони України здійснено на підставі рішення, прийнятого Головою Служби безпеки України на підставі листа СБУ від 25.11.2024 №11/10651 - клопотання щодо розгляду кандидатури підполковника ОСОБА_1 для подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України, підготовленого на підставі рапорту начальника ДВКР від 05.11.2024 №17/к-11094дск та за погодженням Міністра оборони України (лист Міноборони від 22.01.2025 №220/1068 щодо погодження кандидатури підполковника ОСОБА_1 з подальшим призначенням на посаду офіцера резерву військової частини НОМЕР_2 .

У матеріалах справи наявний обхідний аркуш, що за твердженням представника відповідача переданий ОСОБА_1 17.02.2025 через співробітника режимно-секретного сектору управління ОСОБА_2 , у якому 19.02.2025 був зроблений перший запис, що свідчить про обізнаність ОСОБА_1 про прийняте рішення /том ДСК, а.с. 11/.

Листом від 10.03.2025 вих.№17/8-2229дск ЕП за підписом начальника 8 управління Департаменту військової контррозвідки СБУ начальника 4 відділу 8 управління ДВКР СБУ повідомлено про виключення підполковника ОСОБА_1 зі списків особового складу СБУ з 27.02.2025 /том ДСК, а.с. 8-9/.

Позивач ознайомлений із зазначеним листом 12.03.2025, про що свідчить його підпис на звороті листа /том ДСК, а.с. 9 - зі звороту/.

Представник відповідача у запереченні на відповідь зазначила, що зважаючи на тривале перебування ОСОБА_1 на лікарняному, зокрема й станом на 27.02.2025 (довідка про випадок тимчасової непрацездатності військовослужбовця від 26.02.2025 №138), за клопотанням ДВКР, Головою СБУ прийнято позитивне рішення щодо внесення змін до наказу від 24.02.2025 №253- ОС/дск у частині раніше встановленої дати виключення співробітника зі списків особового складу, що було формалізовано у наказі від 14.04.2025 №491-ОС/дск.

Після завершення лікування, ОСОБА_1 наказом начальника Департаменту від 11.09.2025 №306-ОС/дск виключено зі списків особового складу СБ України з 12.09.2025 та направлено у розпорядження Міністра оборони України /том ДСК, а.с. 7/.

12.09.2025 позивачу вручено припис №000747, яким запропоновано вибути 12.09.2025 у розпорядження Міністра оборони для подальшого проходження військової служби в Збройних Силах України /том ДСК, а.с. 10/.

Суд враховує, що на дату видання наказу начальника Департаменту від 11.09.2025 №306-ОС/дск ОСОБА_1 виконував обов`язки військової служби.

У матеріалах справи відсутні докази тимчасової непрацездатності позивача 11 та 12 вересня 2025 року.

Вищезазначене спростовує доводи представника позивача щодо виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу СБУ під час перебування останнього на лікарняному.

За вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що рішення Голови СБУ, оформлене наказом від 24.02.2025 №253-ОС/дск, у частині направлення ОСОБА_1 у розпорядження Міністра оборони України прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, внаслідок чого відсутні правові підстави для визнання його протиправним та скасування.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У силу статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Зважаючи на встановлені у ході розгляду фактичні обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною першою 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач від сплати судового збору звільнений, як учасник бойових дій /а.с. 20/.

Відповідач доказів понесення судових витрат не надав.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, за відсутності доказів понесення відповідачем судових витрат, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись статтями 2, 3, 5-10, 72-77, 90, 132, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Олександр КУКОБА