Справа № 320/26916/25
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2026-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року м.Київ №320/26916/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Шевченко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд :

- визнати протиправними рішення, дії, бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у відмові ОСОБА_1 в оформленні та видачі посвідчення «Члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби», оформлене листом від 30.12.2024 №13/15313/с та скасувати його;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 вчинити дії по оформленню та видачі ОСОБА_1 та їх спільним із ОСОБА_2 дітям: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчення «Члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби» відповідно до Порядку видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 №379.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка є дружиною померлого військовослужбовця ОСОБА_2 . На відповідне звернення із заявою про видачу їй та їх спільним дітям посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби, відповідач відмовив у видачі у зв`язку із тим що його смерть пов`язана із вчиненням ним адміністративного правопорушення. Вважаючи відмову відповідача такою, що порушує її законні права та інтереси, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач заперечує проти позовних вимог, вважає їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. В обґрунтування зазначає, що Постанова про закриття кримінального провадження від 31.01.2024, Акт нещасного випадку зі смертельним наслідком, що стався з молодшим сержантом ОСОБА_5 від 13.02.2024 (форма НВ-3) та Витяг із наказу військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2024 №312 «Про результати спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком призначеного наказом №4264 від 25.12.2023» підтверджують факт вчинення молодшим сержантом ОСОБА_5 адміністративного правопорушення.

Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , що підтверджується наявним у матеріалах справи свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 виданого 09.02.2013 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

У спільному шлюбі у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданим 18.02.2016 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві; та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 виданим 25.10.2017 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2022 №92 солдат ОСОБА_2 зарахований до списків особового складу частини на всі види забезпечення.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.04.2023 №121, молодшого сержанта ОСОБА_2 призначено командиром відділення управління штабу дивізіону взводу управління і самохідної артилерійського дивізіону.

ОСОБА_2 приймав безпосередню участь у бойових діях у періоди: 07.07.2022 по 12.07.2022, 18.07.2022 по 28.07.2022, з 19.07.2023 по 31.08.2023, з 15.09.2023 по 24.10.2023, з 28.10.2023 по 11.11.2023, з 14.11.2023 по 16.12.2023.

Згідно з бойовим розпорядженням №10/58/703/1032 дек від 19.12.2023 начальника артилерії - заступника командира військової частини НОМЕР_1 із застосування артилерії військової частини НОМЕР_1 , молодший сержант ОСОБА_2 , командир відділення управління штабу дивізіону взводу управління 1 самохідної артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 був задіяний для організації та контролю переміщення техніки 1 самохідного артилерійського дивізіону у зв?язку із виведенням підрозділу із зони бойових дій на відновлення.

Близько 12 години 20 хвилин 24 грудня 2024 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Nisan, в районі 650 км автодороги «Київ-Харків-Довжанський», на території Ізюмського району, Харківської області, не впорався з керуванням автомобіля та виїхав на ліве по ходу свого руху узбіччя, де допустив його перекидання. В результаті дорожньо-транспортної події ОСОБА_2 помер на місці події.

Згідно з висновком експерта №12-17/325Брт/23 від 19.01.2024, при судово-медичній експертизі крові трупа ОСОБА_2 етиловий, метиловий, ізопропіловий, н-пропіловий, ізобутіловий, н-бутиловий, ізоміловий спирти не виявлені.

З витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 13.02.2024 №312 «Про результати спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком призначеного наказом №4264 від 25.12.2023» затверджено Акт №12/4/11 від 13.02.2024 форми НВ-2 проведення спеціального розслідування нещасного випадку із смертельним наслідком, та затверджено Акт №12/5/9 від 13.02.2024 форми НВ-3 нещасного випадку зі смертельним наслідком, що стався з молодшим сержантом ОСОБА_2 . Відповідно до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 №332., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 грудня 2021 року за №1667/37289 є таким, що пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України від 27.07.2024 №5744 «закритий перелом шийного відділу хребта», молодшого сержанта ОСОБА_2 , 1985 року народження, що стало причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.02.2024 №53, свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , видане 28.12.2023 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) та лікарським свідоцтвом про смерть від 25.12.2023 №12-17/325 Брт/23, - травма, одержана в результаті нещасного випадку (дорожньо-транспортна пригода на дорогах (шляхах) загального користування), яка призвела до смерті, та причина смерті, так, пов`язані з проходженням військової служби.

Позивачка звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою в якій просила видати їй та спільним дітям загиблого військовослужбовця-молодшого сержанта ОСОБА_2 посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби.

Листом від 30.12.2024 №13/15313/с ІНФОРМАЦІЯ_6 за результатами розгляду заяви позивачки відмовлено у видачі посвідчення, оскільки постанова про закриття кримінального провадження від 31.01.2024, Акт нещасного випадку зі смертельним наслідком, що стався з молодшим сержантом ОСОБА_2 від 13.02.2024 (форма НВ-3) та Витяг із наказу військової частини НОМЕР_1 від 13.12.2024 №312 «Про результати спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком призначеного наказом №4264 від 25.12.2023» підтверджує факт вчинення молодшим сержантом ОСОБА_2 , який був водієм автомобіля, адміністративного правопорушення, а саме: недотримання водієм вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, в результаті чого сталась ДТП.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цієї відмови, позивачка звернулася з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Положеннями статті 65 Основного Закону визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до рішення Великої палати Конституційного Суду України від 18.12.2018 №12-р/2018, виходячи зі змісту статей 17, 65 Основного Закону України Конституційний Суд України вважає, що громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції. Тож держава повинна надавати їм і членам їхніх сімей особливий статус та забезпечувати додаткові гарантії соціального захисту відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України як під час проходження служби, так і після її закінчення. Щодо осіб, на яких покладається обов`язок захищати Україну, її незалежність та територіальну цілісність, та членів їхніх сімей частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено особливий соціальний захист, який не обмежено умовами й рівнем, встановленими у статті 46 Основного Закону України. Отже, закріплення в Конституції України обов`язку держави щодо забезпечення соціального захисту громадян України, які захищають Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України, є запорукою його реалізації державою та недопущення зниження рівня соціального захисту цих осіб та членів їхніх сімей.

У рішенні Конституційного Суду України від 06.04.2022 №1-р(II)/2022 наголошено на тому, що Конституційний Суд України зважає на реалії, пов`язані зі збройною агресією Російської Федерації проти України, роль Збройних Сил України та інших військових формувань в обороні Української держави, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності. Відповідні конституційні принципи є осердям конституційного ладу України, тож від їх захисту залежить його втілення загалом, зокрема й гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і громадянина.

З урахуванням встановленого Конституцією України функціонального призначення Збройних Сил України, в умовах триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України законодавче регулювання порядку реалізації права на соціальний захист, гарантованого частиною першою статті 46 Конституції України, має здійснюватися у системному взаємозв`язку з вимогами щодо посиленого соціального захисту військовослужбовців у розумінні частини п`ятої статті 17 Основного Закону України.

Виконання державою конституційного обов`язку щодо забезпечення посиленого соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних або резервістів покликане не тільки забезпечити соціальний захист кожного з них індивідуально, а й сприяти виконанню громадянами України обов`язку щодо захисту Вітчизни України, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності. Беручи до уваги, що врегулювання відповідних питань належить до розсуду Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України та інших органів державної влади в межах їх конституційних повноважень, Конституційний Суд України також наголошує на тому, що заходи в сфері оборони держави мають бути своєчасними, послідовними та комплексними, оскільки від їх ефективного запровадження залежить стан обороноздатності України. (Абзаци четвертий сьомий підпункту 5.1 пункту 5 мотивувальної частини) Підтримання високого рівня обороноздатності є найвищим державним інтересом і однією з найбільш захищених конституційних цінностей України. Захист суверенітету та територіальної цілісності України є «найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу» (частина перша статті 17 Основного Закону України). В умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії Російської Федерації проти України. Відтак усебічна підтримка військовослужбовців Збройних Сил України є одним із засобів розширення оборонних можливостей держави.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає та регулює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі по тексту також - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 2 Закону №2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

За приписами пункту 1 частини першої статті 3 Закону №2011-XII, його дія поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів), які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, у тому числі на території держави-агресора, під час їх безпосередньої участі у здійсненні та/або забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, а також на членів їх сімей.

Частиною другою статті 3 Закону №2011-XII визначено, що його дія не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.

Частиною третьою статті 16 Закону №2011-XII визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992№ 2232-XII військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Згідно з частиною шостою статті 18 Закону №2011-ХІІ вдова (вдівець), батьки загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік), у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - особи з інвалідністю з дитинства, батьки військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, мають право на пільги, передбачені цим Законом.

Положеннями статті 14 Закону №2011-ХІІ для військовослужбовців та членів їх сімей передбачено ряд пільг, гарантій та компенсацій відповідно до цього Закону, на підтвердження наявності права на які таким особам видаються посвідчення. Форма та порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 №379 відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» затверджено Порядок видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (далі по тексту також - Порядок №379), який визначає процедуру видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (далі - посвідчення).

Відповідно до пункту 2 Порядку №379 посвідчення є документом, що підтверджує статус члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, на підставі якого надаються пільги, гарантії та компенсації, встановлені для таких осіб Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно пункту 3 Порядку №379 підставою для видачі посвідчення є:

витяг із наказу про виключення військовослужбовця із списків особового складу у зв`язку із смертю, визнанням його судом безвісно відсутнім чи оголошення померлим або копія такого наказу;

свідоцтво про смерть військовослужбовця або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім;

документ про причини та обставини смерті військовослужбовця (відповідний наказ (витяг із наказу), акт проведення розслідування, довідка про обставини травми (поранення, контузія, каліцтво) тощо), який підтверджує, що військовослужбовець загинув (помер) не внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або що загибель (смерть) сталася не внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження;

постанова військово-лікарської комісії (крім випадків, коли військовослужбовець пропав безвісти).

Посвідчення видаються батькам, дружині (чоловіку) у разі, коли вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, дітям, які не досягли повноліття, або повнолітнім дітям - особам з інвалідністю з дитинства військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти (і за рішенням суду визнані безвісно відсутніми) під час проходження військової служби (пункт 4 Порядку №379).

За приписами пункту 5 Порядку №379 для отримання посвідчення особа із числа зазначених у пункті 4 цього Порядку (далі - заявник) звертається особисто або через свого представника із заявою (в довільній формі) до:

територіального центру комплектування та соціальної підтримки - про видачу посвідчення члена сім`ї військовослужбовця Збройних Сил або Держспецтрансслужби, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби;

уповноваженого структурного підрозділу (органу), на який покладаються функції з видачі посвідчень (далі - уповноважений орган) - про видачу посвідчення члена сім`ї військовослужбовця СБУ, Управління державної охорони, розвідувальних органів, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, Національної гвардії, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.

Пунктом 6 Порядку №379 визначено, що у заяві зазначаються прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) особи, яка звертається для отримання посвідчення, спосіб комунікації (поштова адреса та/або адреса електронної пошти, номер телефону), сімейні (родинні) відносини із військовослужбовцем, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, військове звання такого військовослужбовця, його прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), військове формування, у списках особового складу якого він/вона перебував/перебувала на дату смерті/зникнення безвісти.

Разом із заявою подаються:

копія документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документа, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус (за наявності технічної можливості доступу до відомостей про зазначені документи стосовно заявника копії таких документів заявником не подаються);

документи, що підтверджують сімейні (родинні) відносини із військовослужбовцем, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження або шлюб);

фотокартка члена сім`ї (крім дітей, які не досягли повноліття) розміром 2,5 х 3,5, де зображення обличчя має складати 65 - 70 відсотків фото;

висновок медико-соціальної експертної комісії або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи щодо повнолітньої дитини військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, про визнання її особою з інвалідністю з дитинства;

рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, селищної, сільської, районної в місті (у разі утворення) ради або суду про встановлення над дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, опіки, піклування, влаштування у прийомну сім`ю або дитячий будинок сімейного типу (у разі здійснення опіки або піклування над дітьми військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, чи влаштування їх у прийомну сім`ю або дитячий будинок сімейного типу).

Відповідно до пункту 11 Порядку №379 посвідчення не видається в тому разі, коли військовослужбовець загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або коли загибель (смерть) військовослужбовця сталася внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.

У разі коли заява та додані до неї документи подані не в повному обсязі, посвідчення не видається, про що заявникові повідомляється письмово із зазначенням підстав. У такому випадку заява та документи повертаються заявникові.

Після усунення причин, які стали підставою для повернення заяви та документів, заявник може повторно звернутися для отримання посвідчення.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про обов`язок Держави забезпечувати військовослужбовцям та членам їх сімей надання законодавчо визначених пільг та гарантій за наявності на те підстав. При цьому, документом, що підтверджує статус члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, на підставі якого надаються пільги, гарантії та компенсації, встановлені для таких осіб Законом №2011-ХІІ, є відповідне посвідчення, яке видається членам сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) на підставі законодавчо визначеного переліку документів та за відсутності підстав для відмови у видачі такого.

Судом встановлено, що у спірному випадку відповідачем не ставиться під сумнів те, що позивачка та їх спільні діти є членом сім`ї (дружиною, синами) померлого військовослужбовця, а також, що нею були подані усі визначені Порядком №379 документи, необхідні для видачі посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.

Разом з тим, повертаючи документи без реалізації, відповідач вказує на те, що ОСОБА_2 загинув (помер) внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, з приводу чого суд зазначає таке.

Згідно із абзацом дев`ятим підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2022 №3-р(ІІ)/2022, приписи статей 1, 3, 8, 62 Конституції України у їх взаємозв`язку вказують на позитивний обов`язок держави забезпечувати дотримання презумпції невинуватості особи на всіх стадіях кримінального провадження та після його завершення аж до спростування такої презумпції в законному порядку судом виключно в обвинувальному вироку. Це, зокрема, означає, що особу, підозрювану у вчиненні кримінального правопорушення, після закриття стосовно неї кримінального провадження з будь-яких підстав має сприймати вся публічна влада як таку, що не вчиняла кримінального правопорушення, поводження з нею має відповідати такому сприйняттю та не спричиняти жодного явного осуду чи натяку на нього, не формувати негативного сприйняття суспільством такої особи, не підривати її репутації тощо.

З витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 13.02.2024 №312 «Про результати спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком призначеного наказом №4264 від 25.12.2023» вбачається, що смерть ОСОБА_2 , яка сталася 24.12.2023 внаслідок ДТП, що мала місце 24.12.2023 в районі 650 км автодороги «Київ-Харків-Довжанський» на території Ізюмського району, Харківської області, є такою, що пов`язана із виконанням ним обов`язків військової служби.

За означеним фактом відкрито кримінальне провадження №0001436, відомості про яке внесено 24.12.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Постановою про закриття кримінального провадження від 31.01.2024 означене кримінальне провадження про дорожньо-транспортну пригоду, відомості про яку 24.12.2023 внесено до ЄРДР за №0001436, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, закрито у зв`язку зі смертю особи, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру в зв`язку з її смертю, та враховуючи те, що в результаті ДТП останній постраждав сам, та окрім нього більш ніхто не постраждав.

Саме означена постанова та викладені у ній висновки слугували підставою для відмови у задоволенні заяви позивачки про видачу їй та її дітям посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.

Відповідач стверджує, що означеною постановою підтверджено вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Однак необхідно зазначити, що відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

При цьому, Порядок №379 не має розширеного тлумачення підстав як для видачі так і відмови у видачі посвідчення, окрім як загибелі (смерті) чи пропажі безвісти під час проходження військової служби військовослужбовця, а також невчинення ним, зокрема, кримінального правопорушення.

Таким чином, визначальним є проходження військовослужбовцем військової служби та настання в даний проміжок часу відповідної події, як то загибелі (смерті) чи пропажі безвісти, а також невчинення ним, зокрема, кримінального правопорушення.

За встановленими обставинами, смерть молодшого сержанта ОСОБА_2 внаслідок травми, одержаної в результаті нещасного випадку (дорожньо-транспортна пригода на дорогах (шляхах) загального користування), яка призвела до смерті, та причина смерті, так, пов`язані з проходженням військової служби.

Разом з тим, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, а відповідачем даний факт не доведено.

Тобто, документально підтверджено відсутність відомостей про притягнення як до кримінальної, так і до адміністративної відповідальності, засудження ОСОБА_2 ..

Отже, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження визнання військовослужбовця ОСОБА_2 таким, що вчинив кримінальне чи адміністративне правопорушення, а також враховуючи відсутність у відповідача жодних інших підстав для відмови у видачі посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачці у видачі посвідчення відповідно до Порядку №379.

Відповідно, захист порушених прав позивача також потребує зобов`язання відповідача вчинити ті дії, від виконання яких він безпідставно ухилився, а саме: зобов`язання відповідача видати позивачці та їх спільним дітям посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, відповідно до Порядку видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 №379.

При цьому, задоволення вимог у такий спосіб не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, з огляду на таке.

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, позов слід задовольнити повністю.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачкою був сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується квитанцією від 26.05.2025.

Враховуючи задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн, підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у відмові ОСОБА_1 в оформленні та видачі посвідчення «Члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби», оформлене листом від 30.12.2024 №13/15313/с.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 видати ОСОБА_1 та їх спільним із ОСОБА_2 дітям: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчення «Члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби» відповідно до Порядку видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 №379.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ; адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ; адреса: АДРЕСА_2 ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Шевченко А.В.