Справа № 357/3099/26
Суддя: Орєхов О. І.
Дата ухвалення: 2026-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
Справа № 357/3099/26
Провадження № 2-аз/357/16/26
У Х В А Л А

03 березня 2026 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Орєхов О. І. розглянувши в письмовому провадженні заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по адміністративній справі № 357/3099/26,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2026 року уповноважений представник позивача ОСОБА_2 , адвокат Малютіна Марина Валеріївна звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Згідно ч. 2 ст. 18 КАС України, дана позовна заява була зареєстрована в Єдиній автоматизованій системі документообігу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та отримана для розгляду.

Одночасно з позовною заявою представником позивача, адвокатом Малютіною Мариною Валеріївною було подано заяву про забезпечення вищевказаного позову шляхом зупинення стягнення грошових коштів Білоцерківським відділом державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області на підставі постанови ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.11.2025 № БЦ-4542 з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 у рамках виконавчого провадження № 79997096 від 15.01.2026, оскільки невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

В обґрунтування поданої заяви представник зазначила, 20 листопада 2025 року було винесено постанову № БЦ-4542 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , 1994 року народження, за ч. 3 ст. 210 КУпАП, та накладено штраф у розмірі 25 500 грн. Так, у постанові зазначається, про те, що позивач нібито не виконав покладений обов`язок щодо прибуття у зазначеній в повістці місце та строк, та не повідомив ІНФОРМАЦІЯ_4 про причини неявки. Однак, з даною постановою, позивач категорично не погоджується, вважає, що вона прийнята з порушенням встановленої процедури, за відсутності складу адміністративного правопорушення та є протиправною, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення. При цьому, в подальшому на підставі оскаржуваної постанови головним державним виконавцем Білоцерківського відділу державної служби у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Овдієнко Оксаною Сергіївною було відкрито виконавче провадження ВП № 79997096 від 15 січня 2026 року про стягнення штрафу 51 000 грн. з ОСОБА_1 на користь держави.

За таких обставин, оскільки на сьогоднішній день оскаржувана постанова чинна і звернена відповідачем до виконання, на підставі якого відкрито виконавче провадження, є всі підстави вважати, що у випадку не вжиття заходів забезпечення позову, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду яким може бути скасований виконавчий документ.

Утруднення чи неможливість виконання рішення суду, яким може бути скасований виконавчий документ, яким є постанова ТЦК та СП про стягнення грошових коштів полягає в тому, що у випадку продовження виконавчого провадження буде завдано шкоду майновим інтересам позивача, позивач змушений буде звертатися додатково з окремими позовами якими буде визнавати незаконними дії чи рішення державної виконавчої служби, внаслідок чого буде змушений нести додаткові витрати пов`язані з розглядом справи.

Просила задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду головуючим суддею по справі було визначено суддю Орєхова О.І. та отримана для розгляду.

Суддя, вивчивши заяву з додатками, перевіривши матеріали адміністративної справи № 357/3099/26, вважає, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову підлягає задоволенню з таких підстав.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог. При цьому заходи забезпечення позову вживаються судом з метою охорони прав та інтересів позивача на час розгляду справи та не можуть вирішувати спірні правовідносини по суті.

Тобто інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів позивача в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову

Частиною 2 цієї статті передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За приписами ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частина 2 ст. 151 КАС України передбачає, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Статтею 154 КАС України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи. Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень вбачається, що застосування заходів забезпечення позову можливе лише у випадку існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або якщо захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. При цьому небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача має бути очевидною.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» в тій частині, яка стосується загальних положень застосування забезпечення позову, а також Постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 06 березня 2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ» розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суд (суддя) повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з таким клопотанням, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення позову не передбачає надання оцінки правомірності дій, рішень чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а спрямований виключно на забезпечення захисту прав, свобод та інтересів позивача на час розгляду справи. Тобто, виключно за результатами розгляду справи по суті судом надається повна, всебічна та об`єктивна оцінка оскаржуваному рішенню, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

При цьому, відповідно до положень абзацу 1 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 06 березня 2008 року № 2 встановлено, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, кожен, чиї права та свободи, визнанні в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права (рішення від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» (Doran v. Ireland),

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд також враховує, що заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з предметом позову.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 640/18852/21.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Виходячи із наведеного, у випадку звернення сторони із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення із такою заявою.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_5 про скасування постанови.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, 20.11.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 полковником ОСОБА_3 винесено постанову № БЦ-4542 за справою про адміністративне правопорушення, відповідно до якої визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25 500 грн.

Однак, позивачу не було відомо про розгляд справи про притягнення його до адміністративної відповідальності, а тому він був відсутній при винесені оскаржуваної постанови. Про те, що відносно нього винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 дізнався за допомогою Автоматизованої системи виконавчих проваджень у виконавчому провадженні № 79997096. З тексту оскаржуваної постанови неможливо було встановити чи дійсно вона була вислана позивачу, позаяк міститься лише зазначення, що така нібито надіслана поштою 20 листопада 2025 року, проте не вказано реквізитів такого відправлення на підтвердження відправки оскаржуваної постанови

Не погоджуючись з вищевказаною постановою, позивач звертаючись з позовною заявою, просив скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_5 № БЦ-4542 від 20.11.2025 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

З огляду на викладене, між позивачем та відповідачем дійсно існує спір щодо правомірності постанови ІНФОРМАЦІЯ_5 № БЦ-4542 від 20.11.2025.

Разом з тим, з наданих до заяви письмових доказів вбачається, що дійсно 15.01.2026 головним державним виконавцем Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Овдієнко Оксаною Сергіївною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 79997096 з примусового виконання постанови № БЦ-4542, винесеної 20.11.2025 ІНФОРМАЦІЯ_6 про стягнення штрафу в розмірі 51 000 грн з ОСОБА_1 .

Таким чином, постанова начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 № БЦ-4542 від 20.11.2025 знаходиться в стані примусового виконання і державним виконавцем вчиняються і будуть вчинятись дії передбачені Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ спрямовані на виконання оскаржуваної постанови.

Встановлено, що заявлений позивачем вид заходів забезпечення позову передбачений нормами чинного законодавства, є співмірним та доцільним заходом забезпечення позову в рамках даної адміністративної справи, оскільки стягнення штрафу в примусовому порядку на підставі оскаржуваної постанови до прийняття судом рішення може істотно ускладнити поновлення порушених прав позивача у разі задоволення адміністративного позову.

Водночас, у випадку безпідставності позовних вимог позивача вжиття заходів забезпечення позову не перешкодить стягненню штрафу після набрання рішенням законної сили.

З огляду на викладене, враховуючи збалансованість інтересів заявника, держави та суб`єкта владних повноважень, співмірність негативних наслідків для кожної із сторін спору, оцінюючи обґрунтованість заяви про забезпечення позову, суддя вважає, що позивачем наведено обставини та надано докази, які свідчать, що виконання рішення у справі у разі задоволення позовних вимог з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача буде ускладненим або неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, а також, що для відновлення таких прав і свобод необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а тому заява про забезпечення підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Слід зазначити, що ухвала суду про забезпечення позову згідно з ст. 241 КАС України є видом судового рішення, яке відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 14 КАС України є обов`язковим для виконання всіма державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими та їх об`єднаннями на всій території України.

А відтак, вимогу ст. 156 КАС України про те, що ухвала про забезпечення позову виконується в порядку, встановленому для виконання судових рішень, можна цілком обґрунтовано розглядати як загальну вимогу про обов`язковість судових рішень, встановлену ст. 124 Конституції України та ст. 14 КАС України.

Таким чином, ухвала про забезпечення позову є обов`язковою до виконання всіма суб`єктами, кому вона адресована та кого вона стосується і повинна бути виконана цими суб`єктами самостійно, тобто без залучення державної виконавчої служби.

На підставі викладено та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 06.03.2008 № 2, ст. ст. 50, 153, 154, 243, 248, 294 КАС України, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по адміністративній справі № 357/3099/26, - задовольнити.

Вжити заходи по забезпеченню позову, шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні № 79997096, що відкрито 15.01.2026 головним державним виконавцем Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Овдієнко Оксаною Сергіївною на підставі постанови № БЦ-4542, виданої 20.11.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 51 000 грн на користь держави.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Ухвала суду про забезпечення позову виконується негайно з дня її постановлення в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Копію ухвали направити учасникам справи та уповноваженим органам для виконання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Повний текст ухвали складено 03 березня 2026 року.

Суддя О. І. Орєхов