Справа № 500/5037/24
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2026-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відкриття касаційного провадження

04 березня 2026 року

м. Київ

справа №500/5037/24

адміністративне провадження №К/990/7740/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Чиркіна С.М. та Шарапи В.М., перевіривши касаційну скаргу заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури

на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2026 року

у справі №500/5037/24

за позовом керівника Бережанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства культури та інформаційної політики України, Департаменту культури та туризму Тернопільської обласної військової адміністрації

до Козівської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року керівник Бережанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства культури та інформаційної політики України, Департаменту культури та туризму Тернопільської обласної військової адміністрації звернувся до адміністративного суду з позовом до Козівської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Козівської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області щодо невчинення дій, спрямованих на замовлення розроблення та затвердження в установленому порядку історико-архітектурного опорного плану історичного населеного місця - селища Козова Тернопільського району Тернопільської області;

- зобов`язати Козівську селищну раду Тернопільського району Тернопільської області вчинити дії, спрямовані на замовлення відповідно до вимог законодавства розроблення історико-архітектурного опорного плану історичного населеного місця - селища Козова.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року позов задоволено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2026 року скасовано рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року, а позов залишено без розгляду.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, заступник керівника Тернопільської обласної прокуратури 18 лютого 2026 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадках: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

На обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що ухвалюючи постанову про залишення позову без розгляду, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII), підпунктів 5, 10 пункту «б» частини першої статті 31, частини шостої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР), статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року №3038-VI (далі - Закон №3038-VI), статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08 червня 2000 року №1805-III (далі - Закон №1805-III) та порушив положення статті 53 КАС України, а також не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13 лютого 2019 року у справі №826/13768/16, від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20, та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №804/401/17, від 15 травня 2019 року у справі №813/4481/17, від 21 серпня 2019 року у справі №263/2038/16-а, від 14 червня 2023 року у справі №160/11417/22, від 20 вересня 2023 року у справі №300/4094/22, від 02 листопада 2023 року у справі №300/1036/22, від 13 грудня 2023 року у справі №300/4373/22, від 30 січня 2024 року у справі №420/10218/22, від 31 січня 2024 року у справі №160/17145/22, від 21 березня 2024 року у справі №300/2156/22.

Скаржник зазначає, що селище Козова включене до Списку історичних населених місць України (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 2001 року №878). Відповідно до статті 17 Закону №3038-VI та статті 32 Закону №1805-III, для таких населених пунктів у складі генерального плану обов`язково має бути розроблений та затверджений історико-архітектурний опорний план. Козівська селищна рада Тернопільського району Тернопільської області, як орган місцевого самоврядування, зобов`язана забезпечити його розроблення, проте не робить цього протягом тривалого часу.

Скаржник стверджує, що відсутність затвердженого історико-архітектурного опорного плану створює загрозу для об`єктів культурної спадщини. Без цього документа неможливо належним чином визначити межі та режими використання зон охорони, що призводить до неконтрольованої забудови історичної частини селища, зміни історичного ландшафту та можливого руйнування пам`яток. Скаржник акцентує, що розроблення плану є не правом, а прямим законодавчим обов`язком ради.

Скаржник доводить, що його позовна вимога про зобов`язання Козівської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області розробити та подати на затвердження історико-архітектурний опорний план, ґрунтується на положеннях Закону №280/97-ВР, які визначають відповідні повноваження виконавчих органів рад у сфері охорони культурної спадщини та містобудування.

Скаржник посилається на висновки Верховного Суду у постановах від 20 вересня 2023 року у справі №300/4094/22, від 02 листопада 2023 року у справі №300/1036/22, від 13 грудня 2023 року у справі №300/4373/22, від 31 січня 2024 року у справі №160/17145/22, від 21 березня 2024 року у справі №300/2156/22, у яких зазначено, що для історичних населених місць розроблення історико-архітектурного опорного плану у складі генерального плану є не правом, а законодавчо закріпленим обов`язком відповідного органу місцевого самоврядування.

Скаржник вказує на висновок Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року у справі №160/11417/22, у якому зазначено, що розроблення іншої містобудівної документації (наприклад, плану зонування чи детального плану територій) не звільняє орган місцевого самоврядування від обов`язку розробити та затвердити саме історико-архітектурний опорний план, оскільки ці документи мають різне функціональне призначення.

Крім того скаржник апелює до позиції Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №804/401/17, де визначено, що бездіяльність у сфері охорони культурної спадщини, яка полягає у невжитті заходів щодо розроблення документації, є триваючим правопорушенням. Це спростовує аргументи про можливий пропуск строків чи відсутність порушення на момент звернення до суду.

Водночас скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №813/4481/17, у якій наголошено, що відсутність історико-архітектурного опорного плану в населеному пункті, включеному до Списку історичних населених місць України, створює реальну загрозу руйнування пам`яток через неможливість встановлення охоронних зон.

Скаржник також наголошує, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про відсутність у прокурора повноважень на звернення з цим позовом, ігноруючи факт тривалої та усвідомленої бездіяльності уповноважених органів державної влади - Міністерства культури та стратегічних комунікацій України (правонаступника Міністерства культури та інформаційної політики України) та Департаменту культури та туризму Тернопільської обласної військової адміністрації.

Скаржник зазначає, що тривалий час Козівська селищна рада Тернопільського району Тернопільської області не вживала заходів щодо розроблення та затвердження історико-архітектурного опорного плану селища Козова, яке включене до Списку історичних населених місць України. Попри обізнаність про це порушення та отримання відповідних повідомлень від прокуратури, органи охорони культурної спадщини обмежилися лише листуванням і не скористалися своїми повноваженнями для звернення до суду з метою примусового виконання радою її обов`язків. Така пасивна поведінка уповноважених органів, на думку прокурора, свідчить про неналежне виконання ними своїх функцій, що створює загрозу інтересам держави у сфері збереження культурної спадщини та є прямою підставою для втручання прокурора.

Окрему увагу в скарзі приділено тому, що суд апеляційної інстанції не врахував сталу практику Верховного Суду щодо «виключності» випадків представництва прокурором інтересів держави.

Зокрема, скаржник посилається на правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №826/13768/16, від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, відповідно до яких, прокурору достатньо довести, що компетентний орган знав про порушення, але не вжив заходів протягом розумного строку.

Скаржник стверджує, що в матеріалах справи містяться вичерпні докази дотримання процедури попереднього повідомлення органів влади, а їхня подальша бездіяльність повністю виправдовує звернення прокурора до суду для захисту суспільних інтересів.

У касаційній скарзі заступник керівника Тернопільської обласної прокуратури просить Верховний Суд скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2026 року та залишити в силі рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року.

Таким чином, проаналізувавши підставу, на якій подано касаційну скаргу, враховуючи доводи скаржника, зазначені в обґрунтування необхідності прийняття скарги до розгляду касаційним судом, а також положення статті 129 Конституції України, якою забезпечено право на апеляційний (другий) перегляд рішення суду, колегія суддів погоджується з необхідністю здійснити касаційний перегляд постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2026 року, з метою з`ясування правильності застосування судами першої і апеляційної інстанцій положень статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону №1697-VII, підпунктів 5, 10 пункту «б» частини першої статті 31, частини шостої статті 59 Закону №280/97-ВР, статті 17 Закону №3038-VI, статті 32 Закону №1805-III та перевірки дотримання положень статті 53 КАС України, необхідності врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 13 лютого 2019 року у справі №826/13768/16, від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20, та висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №804/401/17, від 15 травня 2019 року у справі №813/4481/17, від 21 серпня 2019 року у справі №263/2038/16-а, від 14 червня 2023 року у справі №160/11417/22, від 20 вересня 2023 року у справі №300/4094/22, від 02 листопада 2023 року у справі №300/1036/22, від 13 грудня 2023 року у справі №300/4373/22, від 30 січня 2024 року у справі №420/10218/22, від 31 січня 2024 року у справі №160/17145/22, від 21 березня 2024 року у справі №300/2156/22.

Верховний Суд також зазначає, справа становить значний суспільний інтерес, а перегляд постанови суду апеляційної інстанції у касаційному порядку у цій справі може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах.

Судом перевірено зарахування судового збору на рахунок Державної казначейської служби України.

Касаційна скарга відповідає вимогам статті 330 КАС України, підстави для повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження відсутні.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 334, 335, 338, 355, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2026 року у справі №500/5037/24 за позовом керівника Бережанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства культури та інформаційної політики України, Департаменту культури та туризму Тернопільської обласної військової адміністрації до Козівської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

2. Витребувати з Тернопільського окружного адміністративного суду справу №500/5037/24.

3. Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів (за їх наявності) разом з ухвалою про відкриття касаційного провадження.

4. Встановити для учасників справи десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали для подання до суду касаційної інстанції відзиву на касаційну скаргу (у формі, встановленій частинами першою та другою статті 338 КАС України з висловленням позиції стосовно кожної з підстав касаційного оскарження: неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права), доказів надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

5. Роз`яснити учасникам справи, що у разі невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу, зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству, суд, відповідно до статті 145 КАС України, може застосувати заходи процесуального примусу.

6. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді С.М. Чиркін

В.М. Шарапа