Справа № 420/22939/25
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2026-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/22939/25

Перша інстанція: суддя Андрухів В.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

при секретарі судового засідання Худика С.А.,

за участю представника апелянта Ращенка Є.М.,

представника позивача адвоката Коршуна Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішення, наказів, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

11 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив

- визнати протиправним і скасувати наказ ГУНП в Одеській області № 1456 від 13.06.2025 р. про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 у виді звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним і скасувати наказ ГУНП в Одеській області по особовому складу № 795 о/с від 02.07.2025 року про реалізацію стягнення у виді звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ГУНП в Одеській області поновити його на посаді заступника начальника відділу взаємодії з громадами управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області;

- визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Одеській області під час розгляду листа військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2025 року № № 222/3/29/1436222/3/29/1436 та рапорту ОСОБА_1 від 16 квітня 2025 року про увільнення його з посади у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період;

- зобов`язати ГУНП в Одеській області розглянути лист військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2025 № 222/3/29/1436 та рапорт заступника начальника відділу взаємодії з громадами управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області капітана поліції ОСОБА_1 від 16.04.2025 року про увільнення з посади у зв`язку призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період відповідно до частини 2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він проходив службу на посаді заступника начальника відділу взаємодії з громадами управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області. За розпорядженням начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №943/155дск від 31.03.2025 року, згідно алгоритму військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 знятий з військового обліку в Збройних Силах України для взяття на військовий облік у розвідувальному органі Міністерства оборони України. 11 квітня 2025 року ОСОБА_1 призваний військовою частиною НОМЕР_1 на військову службу по мобілізації на особливий період. 15 квітня 2025 року військовою частиною НОМЕР_1 спрямований лист № 222/3/29/1436 до ГУНП в Одеській області з повідомленням, що відповідно до ст.65 Конституції України та Указу Президента України № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року військовозобов`язаний ОСОБА_1 11 квітня 2025 року призивається на військову службу під час мобілізації на особливий період. В цьому повідомленні начальнику ГУНП в Одеській області відповідно до ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 119 Кодексу Законів про працю України запропоновано увільнити позивача від роботи, виплатити заробітну плату на день вибуття з роботи (включно), та забезпечити гарантоване збереження місця роботи. Натомість, на переконання позивача, відповідач безпідставно провів службове розслідування з підстав відсутності позивача на робочому місці та застосував до нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що за результатами розгляду рапортів ОСОБА_2 УКЗ ГУНП в Одеській області надано відповідь (від 15.05.2025, № 26370-2025) про те, що він проходить службу в поліції та має статус поліцейського, та на момент подання рапортів обліковувався як військовозобов`язаний, заброньований за ГУНП в Одеській області згідно з чинним порядком.

Щодо викладених у рапортах проханнях звільнити ОСОБА_3 з посади та прийняття рішення про звільнення з ОВС останнього було повідомлено, що звільнення з посади поліцейського можливе лише у випадках, передбачених Законом, а саме: на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 Закону України "Про Національну поліцію"; відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; переведення на іншу посаду; зарахування у розпорядження; відрядження до державних (міждержавних) органів, установ та організацій. З огляду на зазначене, ОСОБА_4 був повідомлений про те, що увільнити його від посади відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України не є можливим. Отже, висновки службового розслідування, яким встановлений факт безпідставної відсутності ОСОБА_1 на службі з 25.04.2025 по 03.06.2025 року та застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, є обґрунтованим.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Одеській області № 1456 від 13.06.2025 р. про застосування дисциплінарного стягнення до заступника начальника відділу взаємодії з громадами управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області капітана поліції ОСОБА_1 у виді звільнення зі служби в поліції.

Визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Одеській області по особовому складу № 795 о/с від 02.07.2025 року про реалізацію дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 .

Зобов`язано ГУНП в Одеській області поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу взаємодії з громадами управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області з 03.07.2025 року.

Зобов`язано ГУНП в Одеській області увільнити ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків за посадою заступника начальника відділу взаємодії з громадами управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області у зв`язку призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період відповідно до частини 2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт наголосив, що дисциплінарною комісією встановлено, що ОСОБА_4 з 07.11.2015 року проходив службу в Національній поліції України. Згідно з наявною інформацією, він був заброньований за Головним управлінням Національної поліції в Одеській області відповідно до чинного порядку. Чинним законодавством не передбачено процедури добровільної відмови особи від бронювання. Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України № 76 від 27 січня 2023 року «Про затвердження Порядку бронювання військовозобов`язаних за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями на період мобілізації та воєнного стану» не містять положень, які б дозволяли військовозобов`язаному самостійно ініціювати припинення бронювання без відповідного рішення органу, за яким він заброньований. Отже, в силу закону ОСОБА_4 не міг бути мобілізований у період дії бронювання. Бронювання достроково припиняється у разі звільнення особи, однак останній з рапортами на звільнення зі служби в поліції до Головного управління Національної поліції в Одеській області не звертався. Під час проведення службового розслідування, дисциплінарною комісією встановлено, що ОСОБА_4 не подавав рапортів на звільнення з поліції, що було підтверджено відповідними відповідями від структурного підрозділу Головного управління Національної поліції в Одеській області. Разом із тим, дисциплінарна комісія встановила, що ОСОБА_4 подавав рапорти щодо звільнення з посади, рапорти про відмову від бронювання та звільнення з органів внутрішніх справ. Проте, ці рапорти були розглянуті Управлінням кадрового забезпечення ГУНП в Одеській області, і було надано офіційні відповіді про відмову в їх задоволенні через відсутність правових підстав, у тому числі відсутність підстав для припинення дії бронювання. Навіть якщо, твердження ОСОБА_3 про його добровільний вступ на військову службу відповідають дійсності, він порушуючи присягу працівника поліції, обрав інший вид служби не припинивши службу в поліції. Отже, на переконання апелянта, дії ОСОБА_3 з самовільного припинення виконання службових обов`язків, посилання на мобілізацію, яка юридично не могла бути реалізована за наявності чинного бронювання, не відповідають вимогам законодавства та свідчать про наявність дисциплінарного проступку.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом ГУМВС України в Одеській області від 21.05.2014 року № 315о/с ОСОБА_1 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України і призначений на посаду командира взводу №2 роти № 5 патрульної служби міліції особливого призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ГУМВС України в Одеській області. З того часу він проходив службу в ГУМВС України в Одеській області та надалі в ГУНП в Одеській області.

21 грудня 2022 року наказом ГУНП в Одеській області № 323 о/с ОСОБА_1 призначений на посаду заступника начальника відділу взаємодії з громадами управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області.

26 квітня 2024 року ОСОБА_1 пройшов військово-лікарську комісію в ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Одеській області», отримав висновок № 545/4 «Придатний до військової служби» та 05.06.2024 року взятий на військовій облік в ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За розпорядженням начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №943/155 дск від 31.03.2025 р згідно алгоритму військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 знятий з військового обліку в Збройних Силах України для взяття на військовий облік у розвідувальному органі Міністерства оборони України.

11 квітня 2025 року ОСОБА_1 призваний військовою частиною НОМЕР_1 на військову службу по мобілізації на особливий період.

15 квітня 2025 року військовою частиною НОМЕР_1 спрямований лист № 222/3/29/1436 до ГУНП в Одеській області з повідомленням, що відповідно до ст.65 Конституції України та Указу Президента України № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року військовозобов`язаний ОСОБА_1 11 квітня 2025 року призивається на військову службу під час мобілізації на особливий період. В цьому повідомленні начальнику ГУНП в Одеській області відповідно до ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 119 Кодексу Законів про працю України запропоновано увільнити позивача від роботи, виплатити заробітну плату на день вибуття з роботи (включно), та забезпечити гарантоване збереження місця роботи. Вказане письмове повідомлення зареєстроване в ГУНП в Одеській області (СЕД № 20658-2025 16.04.2025 року).

16 квітня 2025 року ОСОБА_1 , маючи статус військовослужбовця, призваного на військову службу по мобілізації, звернувся до начальника ГУНП в Одеській області з рапортом про звільнення з посади відповідно до положень ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

У той же день, 16 квітня 2025 року ОСОБА_1 розмістив в Системі електронного документообігу ГУНП (СЕД) рапорт на ім`я начальника ГУНП в Одеській області з проханням розглянути його рапорт про звільнення у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період (№22209-2025 від 16.04.2024 р (75520)).

16 квітня 2024 року позивач відправив копію рапорту про звільнення та копію повідомлення командира військової частини НОМЕР_1 (лист № 222/3/29/1436) за допомогою Укрпошти до ГУНП в Одеській області (поштове відправлення № 600), яке відповідно до трекінгу відправлень Укрпошти отримано уповноваженою особою 22.04.2025 року.

Також 16 квітня 2025 року Управління кадрового забезпечення ГУ НП в Одеській області у зв`язку з отриманням зазначеного вище листа військової частини НОМЕР_1 (№ 222/3/29/1436 від 15.04.2025) запитало у військової частини НОМЕР_1 витяг з наказу, відповідно до якого позивач призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

23 квітня 2025 року військова частина НОМЕР_1 надала до ГУНП в Одеській області витяг з наказу №101дск від 11.04.2025 року про зарахування ОСОБА_1 у штат цієї військової частини.

За інформацією, наданою позивачем, цей витяг з наказу зареєстрований в УПД ГУНП в Одеській області за № 9 ДСК від 23.04.2025 року, що відповідачем не заперечувалося.

24 квітня 2025 року позивач, маючи доступ до СЕД, розмістив в системі повторний рапорт на ім`я начальника ГУНП в Одеській області про увільнення з посади відповідно ч.3 ст.119 КЗпП України ( № 22528-2025 від 24.05.2025 (76687)).

24 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом до начальника ГУНП в Одеській області, в якому повідомив, що в канцелярії підрозділу УПД ГУНП в Одеській області 23.04.2025 року за № 9 зареєстрований витяг з наказу по військовій частині НОМЕР_1 від 11 квітня 2025 року ( №22445-2025 від 23.04.2025 року ( 79489).

24 квітня 2025 року військовослужбовець ОСОБА_1 письмовою заявою повідомив начальника ГУНП в Одеські області про те, що він, виконуючи наказ військової частини НОМЕР_1 , відбув до пункту постійної дислокації частини. Вказану заяву він відправив засобом поштового зв`язку Укрпошти (відправлення № 640), долучивши до заяви службове посвідчення ОПД № НОМЕР_3 , спеціальний жетон № 0078068, карту замісник № 661 від 07.07.23 та USB ключ № AVK AvestKey . Відповідно до трекінгу Укрпошти відправлення № 610 вручене за довіреністю 29.04.2025 року.

06 травня 2025 року начальником ГУНП в Одеській області виданий наказ № 1133 про призначення службового розслідування щодо можливого порушення службової дисципліни капітаном поліції ОСОБА_1 та створена Дисциплінарна комісія ГУНП в Одеській області.

03 червня 2025 року Дисциплінарна комісія Головного управління Національної поліції в Одеській області підготувала висновок службового розслідування, яким визнала встановленим факт безпідставної відсутності ОСОБА_1 на службі з 25.04.2025 по 03.06.2025 року.

13 червня 2025 року Головним управління Національної поліції в Одеській області виданий наказ № 1456 «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області», відповідно до якого до заступника начальника відділу взаємодії з громадами управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.

02 липня 2025 року ГУНП в Одеській області у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення виданий наказ № 795 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Вважаючи оскаржувані накази протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період, у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022, на нього поширюються гарантії, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України. Враховуючи положення ч.3 ст.119 КЗпП України, призов позивача на військову службу під час мобілізації на особливий період, неможна вважати його відсутністю на службі у період з 25.04.2025 по 03.06.2025 (згідно висновку службового розслідування) та невиходом на службу без поважних причин. Отже, склад дисциплінарного проступку в діях позивача відсутній, а тому відсутні підстави для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).

Згідно приписів ст.3 Закону № 580-VIII у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.6 цього Закону поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Питання звільнення зі служби в поліції регулюються приписами ст.77 Закону № 580-VIII.

Відповідно до п. 6 ч. 1 цієї статті поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Позивача звільнено зі служби в поліції саме на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII.

Обґрунтовуючи законність звільнення ОСОБА_1 , відповідач стверджує про те, що позивач у період з 25.04.2025 по 03.06.2025 року безпідставної був відсутній на службі.

Статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визнає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

За приписами ч. 2 ст. 39 Закону № 2322-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.3 ст.119 КЗпП України, а також ч.1 ст.53 і ч.2 ст.57 Закону України «Про освіту», ч.2 ст.44, ч.1 ст.54 і ч.3 ст.63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», ч.2 ст.46 Закону України «Про вищу освіту».

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому, загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю. Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Таким чином, з огляду на неврегульованість питання порядку збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації Законом № 580-VIII, до спірних правовідносин слід застосовувати КЗпП України.

Викладене спростовує доводи апелянта, що норми КЗпП України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Між тим, з аналізу наведених вище законодавчих положень висновується, що передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантії щодо збереження місця роботи та посади поширюються на працівника з дня прийняття його на військову службу під час дії воєнного стану.

При цьому, зазначені гарантії, спрямовані на забезпечення права громадян на працю, які повинні виконати свій конституційний обов`язок захисту Батьківщини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.03.2025 по справі № 280/7366/23 та від 17 квітня 2025 року по справі № 440/4057/23.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з моменту призову (прийняття) на військову службу, за громадянами України, які були призвані (прийняті) на військову службу під час мобілізації на строк до її закінчення зберігаються місце роботи та посаду на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що в даному випадку позивач був відсутній на службі в поліції не без поважних причин, а на виконання конституційного обов`язку, визначеного статтею 65 Конституції України. Його дії були правомірними та зумовленими Указом Президента України про мобілізацію та призовом на військову службу.

З викладеного вбачається, що у діях позивача відсутні обов`язкові елементи складу дисциплінарного проступку протиправність та вина.

Відсутність на службі в поліції через проходження військової служби є поважною причиною, що виключає можливість кваліфікації таких дій як прогулу чи відсутності на службі без поважних причин.

Відповідачу було достеменно відомо про причини відсутності позивача, що підтверджується матеріалами справи, зокрема направленими листами та рапортами.

Враховуючи викладене, висновки службового розслідування про те, що позивачем порушується службова дисципліна, оскільки він не з`являється на службу в поліції без поважних причин, є необґрунтованими, оскільки вказані обставини є наслідком мобілізації позивача до лав Збройних Сил України для захисту Батьківщини в умовах введення воєнного стану.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо протиправного притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за відсутність на службі в поліції у вигляді звільнення. Як наслідок, оскаржувані накази відповідача № 1456 від 13.06.2025 року та № 795 о/с від 2.07.2025 року є протиправними та правомірно скасовані судом першої інстанції, а ОСОБА_1 поновленню на службі в поліції.

Щодо зобов`язання ГУНП в Одеській області увільнити ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків за посадою заступника начальника відділу взаємодії з громадами управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області у зв`язку призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період, відповідно до частини 2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, судова колегія зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі №910/15792/20 від 05 липня 2023 року Велика наголосила, що згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій. За загальним правилом один спір треба вирішувати у межах одного судового процесу в одній судовій юрисдикції. Інакше кажучи, не допускається вирішення одного спору у декількох судових справах.

Враховуючи, що позивач звертався до відповідача із рапортом про увільнення його від виконання службових обов`язків за займаною посадою, і під час судового розгляду встановлено, що відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України позивач мав право на таке увільнення, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо виходу за межі позовних вимог та задоволення позову в цій частині.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають принципу процесуальної економії.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач повинен був невідкладно повідомити про підстави відсутності на службі, однак з відповідним рапортом звернувся лише 16 квітня 2025 року, який отриманий відповідачем 18 квітня 2025 року, висновків суду не спростовують, оскільки матеріалами справи підтверджено поважність підстав відсутності на службі. Крім того, матеріали службового розслідування охоплювали більш пізній період, в який відповідачу було достеменно відомо про призов ОСОБА_1 на військову службу.

Щодо доводів апелянта, що відповідно до статті 66 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський не може під час проходження служби займатися іншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, наукової або творчої, судова колегія зазначає, що призов (прийняття) на військову службу під час мобілізації не є тотожним з зайняттям іншої оплачуваної роботи, оскільки на час призову на військову службу позивач увільняється від виконання обов`язків в поліції.

Доводи апеляційної скарги, що 13.05.2025 дисциплінарною комісією надіслано запит (від 13.05.2025 № 24056-2025 (99318)) до ВЧ щодо надання інформації, зокрема чи мобілізовано на службу до Збройних Сил України капітана поліції ОСОБА_3 , та на час складення висновку службового розслідування відповіді від ВЧ не надходило, судова колегія не приймає до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджено, що:

- 16 квітня 2024 року позивач відправив копію рапорту про звільнення та копію повідомлення командира військової частини НОМЕР_1 (лист № 222/3/29/1436) за допомогою Укрпошти до ГУНП в Одеській області (поштове відправлення № 600), яке відповідно до трекінгу відправлень Укрпошти отримано уповноваженою особою 22.04.2025 року.

- 16 квітня 2025 року Управління кадрового забезпечення ГУ НП в Одеській області у зв`язку з отриманням зазначеного вище листа військової частини НОМЕР_1 (№ 222/3/29/1436 від 15.04.2025) запитало у військової частини НОМЕР_1 витяг з наказу, відповідно до якого позивач призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

- 23 квітня 2025 року військова частина НОМЕР_1 надала до ГУНП в Одеській області витяг з наказу №101дск від 11.04.2025 року про зарахування ОСОБА_1 у штат цієї військової частини, який зареєстрований в УПД ГУНП в Одеській області за № 9 ДСК від 23.04.2025 року, що відповідачем не заперечувалося.

За встановлених обставин, відповідач станом на час проведення службового розслідування, вже мав запитувану у військової частини інформацію.

Щодо доводів апелянта, що позивач був заброньований за органами поліції, то вони висновків суду не спростовують, оскільки наявність бронювання не позбавляє позивача права мобілізуватися.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Н.В. Вербицька

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: К.В. Кравченко