Справа № 320/1683/25
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2026-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у частині позовних вимог

25 лютого 2026 року м. Київ 320/1683/25

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Щавінського В.Р., суддів Лапія С.М., Василенко Г.Ю., при секретарі судового засідання Ставничому Н.В., за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника Верховної Ради України - Осядлої М.В., представника Кабінету Міністрів України - Ткачук Я.О., представників Державної податкової служби України - Кушніра Н.А. та Захарова К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Верховної ради України, Кабінету Міністрів України, Державної податкової служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов?язання вчинити певні дії,,

в с т а н о в и в:

У провадженні Київського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Верховної ради України, Кабінету Міністрів України, Державної податкової служби України, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невиконання зобов?язань із забезпечення збалансованої податкової політики, що призвело до надмірного податкового навантаження на ОСОБА_1 (я досі буду думати за громадян та бізнес й пробувати їх захищати аби врятувати країну від бідності та знищення);

- визнати протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо неприйняття законодавчих змін для зниження податкового навантаження на ОСОБА_1 (я досі буду думати за громадян та бізнес й пробувати їх захищати аби врятувати країну від бідності та знищення);

- визнати протиправними дії Державної податкової служби України щодо надмірного фіскального тиску, що порушує конституційні права позивача, гарантовані статтями 41, 42, 48 Конституції України;

- зобов?язати Кабінет Міністрів України у встановлений судом строк розробити законопроєкт про зменшення податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) з 18% до 5% та подати його на розгляд Верховної Ради України;

- зобов?язати Кабінет Міністрів України у встановлений судом строк розробити законопроєкт про зменшення ПДВ з 20% до 10% (на продукти харчування та першої необхідності 5% ПДВ) та подати його на розгляд Верховної Ради України;

- зобов?язати Кабінет Міністрів України у встановлений судом строк розробити законопроєкт про зменшення ПДВ на новий автомобіль з 20% до 5%, скасувати акцизи, митні платежі та соціальні внески, податок на розкіш та подати його на розгляд Верховної Ради України;

- зобов?язати Кабінет Міністрів України у встановлений судом строк розробити законопроєкт про скасування всіх податків на володіння своєю нерухомістю та подати його на розгляд Верховної Ради України;

- зобов?язати Кабінет Міністрів України у встановлений судом строк розробити законопроект про зменшення податків для ФОП до 2% та подати його на розгляд Верховної Ради України;

- зобов?язати Кабінет Міністрів України у встановлений судом строк розробити законопроект про зменшення митних платежів та подати його на розгляд Верховної Ради України;

- зобов?язати Верховну Раду України розглянути подані Кабінетом Міністрів України законопроекти про зменшення податкового навантаження у строк, встановлений судом;

- зобов?язати Державну податкову службу України привести свої роз?яснення щодо застосування податкового законодавства у відповідність до зазначених змін та припинити застосування санкцій за ухилення від податків які не відповідають принципам справедливості та соціального захисту;

- визнати протиправною норму про податок на купівлю авто та нерухомість, а також власну нерухомість, як таку, що порушує право громадян на власність (ст. 41 Конституції України);

- зобов?язати Кабінет Міністрів України запровадити податкові канікули для нових підприємців строком на 6 або 12 місяців для стимулювання бізнес-активності, хочу бути підприємцем з гарантіями безпеки та без "маски шоу";

- зобов?язати Кабінет Міністрів України зареєструватися у підсистемі "Електронний Суд".

Ухвалою суду від 07.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 28.05.2025 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті колегією у складі трьох суддів.

У судове засідання, призначене на 25.02.2026 з?явились: позивач, представник Верховної Ради України, представник Кабінету Міністрів України, представники Державної податкової служби України.

При вирішенні питання щодо заявлення ОСОБА_1 позовних вимог до Верховної ради України, судом сформовано наступний висновок.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) гарантує особі право на справедливий суд, яке передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Разом з тим, як зазначає Європейський Суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року, заява №45783/05).

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За змістом пункту 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

1-1) спорах адміністратора за випуском облігацій, який діє в інтересах власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про оборонні закупівлі", крім спорів, пов`язаних із укладенням державного контракту (договору) про закупівлю з переможцем спрощених торгів із застосуванням електронної системи закупівель та спрощеного відбору без застосування електронної системи закупівель, а також зміною, розірванням і виконанням державних контрактів (договорів) про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства;

15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу.

У той же час, частиною другою вказаної статті визначено, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди мають враховувати як предмет та зміст, так і суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Тобто до компетенції адміністративних судів належать, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб`єктами при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, а також спори, що виникли у зв`язку із порушенням прав суб`єкта виборчого процесу або процесу референдуму.

Велика Палата Верховного Суду послідовно, як у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15 (провадження № 11-192апп18) так і інших, вказала, що участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Зміст публічних правовідносин передбачає наявність відносин влади і підпорядкування, що відрізняє його від приватних правовідносин, у яких відносини ґрунтуються на юридичній рівності сторін, вільному волевиявленні та майновій самостійності. Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Якщо одна сторона у межах спірних правовідносин не здійснює владних управлінських функцій щодо іншої сторони, яка є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції.

Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Як встановлюється із заявлених позовних вимог, частина з них пред`явлена позивачем до Верховної Ради України.

Так, Стаття 266 КАС України визначає особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України

Згідно із частинами першою та другою статті 266 КАС України, правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо:

1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України;

2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) законності актів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

4) законності рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат;

5) законності бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Таким чином, у порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені лише ті акти, дії чи бездіяльність Верховної Ради України, які прийнято, вчинено, допущено у правовідносинах, у яких Верховна Рада України реалізовує свої владні (управлінські) повноваження.

Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року (справа №9901/787/18), від 11 березня 2020 року (справа №9901/11/20), від 13 травня 2020 року (справа №9901/527/19).

З аналізу змісту позовних вимог, заявлених до Верховної ради України вбачається, що позивач висловлює свою незгоду із діяльністю парламенту у сфері законодавчих змін податкового навантаження.

Суд звертає увагу, що за статтею 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України.

Відповідно до частини п`ятої статті 83 Конституції України порядок роботи Верховної ради України встановлюється Конституцією України та Регламентом.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної ради України належить прийняття законів.

Частиною другою статті 1 Регламенту передбачено, що цей Регламент, зокрема, визначає законодавчу процедуру, процедуру розгляду інших питань, віднесених до повноважень Верховної ради України, та порядок здійснення нею контрольних функцій.

Стадіями законодавчої процедури є: вияв законодавчої ініціативи, реєстрація законопроекту, розгляд законопроекту, прийняття закону, його підписання і оприлюднення (розділ ІV Регламенту).

Визначення Верховної ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Повноваження Верховної ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України під час сесій на її засіданнях.

При цьому, здійснюючи законотворчу діяльність, Верховної ради України не виконує владних управлінських функцій, які можуть бути предметом оскарження.

У мотивувальній частині Рішення від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 Конституційний Суд України указав, що за змістом положень статей 85, 91 Конституції України ВРУ приймає закони, постанови та інші правові акти. Вони є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та відповідно до частини другої статті 147, частини першої статті 150 Конституції України є об`єктом судового конституційного контролю.

Отже, у даному випадку, позовні вимоги стосуються законотворчої діяльності відповідача, під час здійснення якої Верховна Рада України не реалізовує публічно-владних управлінських функцій.

Водночас, вирішення питань, які є предметом цього спору, належить до виключної компетенції діяльності Верховної ради України, а тому такі питання не можуть бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Суд зазначає, що даний спір не підлягає взагалі розгляду у судовому порядку, про що також свідчить позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 05.06.2025 у справі №320/17645/24, в якій зазначено, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду як в порядку цивільного судочинства, так і тих спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Відтак, з огляду на викладене та неможливістю розгляду даного спору судом будь-якої юрисдикції, оскільки предмет даного позову не належить до виконання Верховною радою України владних управлінських функцій, наявні підстави для закриття провадження у справі в частині позовних вимог до Верховної ради України, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд також зазначає, що представником Верховної ради України заявлено клопотання про залишення позовних вимог до Верховної ради України без розгляду, з посиланням на пункт 7 частини 1 статті 240 КАС України.

Між тим, на підставі вищенаведеного, враховуючи описані обставини та норми права, які їх регулюють, суд вважає за доцільне відмовити у залишенні позовних вимог без розгляду, беручи до уваги сформований висновок про необхідність у закритті провадження у частині позовних вимог до Верховної ради України.

Згідно з ч. 2 ст. 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Відповідно до ч. 2 ст. 239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Керуючись статтями 238, 243, 248, 256 КАС України, суд

ухвалив:

Провадження в адміністративній справі №320/1683/25 за позовом ОСОБА_1 до Верховної ради України, Кабінету Міністрів України, Державної податкової служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов?язання вчинити певні дії в частині позовних вимог до Верховної Ради України - закрити.

Головуючий - суддя Щавінський В.Р.

Судді: Лапій С.М.

Василенко Г.Ю.

Повний текст ухвали виготовлено - 04 березня 2026 року.