Справа № 520/722/26
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2026-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

05.03.2026 р. справа №520/722/26

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції у Харківській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової відпустки, термін проходження служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби з 23.05.2014 року по 04.09.2023 року та не здійсненні перерахунку і виплати грошового забезпечення в частині надбавки за стаж роботи в поліції, починаючи з 09.01.2024 з врахуванням раніше виплачених сум; 2) зобов`язання Головного управління Національної поліції у Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової відпустки, термін проходження служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби з 23.05.2014 року по 04.09.2023 року та провести перерахунок і виплату грошового забезпечення в частині надбавки за стаж роботи в поліції, починаючи з 09.01.2024 з врахуванням раніше виплачених сум.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що з 23.05.2014р. по 04.09.2023р. проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України на посадах рядового та начальницького складу, а з 09.01.2024р. проходить службу в органах Національної поліції України, при цьому служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України за правовим статусом, порядком проходження та характером правоохоронних функцій є тотожною службі в органах внутрішніх справ, у зв`язку з чим відповідно до пункту 3 частини другої статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» підлягає зарахуванню до стажу служби в поліції, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки та проведення перерахунку і виплати грошового забезпечення з 09.01.2024р. з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що частиною другою статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено вичерпний перелік періодів служби, які зараховуються до стажу служби в поліції, і служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України до такого переліку не віднесена, у зв`язку з чим орган поліції не має повноважень самостійно розширювати визначені законом підстави для зарахування стажу, а посади, які позивач обіймав у ДКВС України, мали адміністративно-забезпечувальний характер і не пов`язані з виконанням функцій, притаманних поліцейській службі, тому відсутні правові підстави для зарахування спірного періоду служби до стажу служби в поліції та здійснення перерахунку грошового забезпечення.

Позов було отримано судом - 13.01.2026р.

Рішення про прийняття позову до розгляду було прийнято - 14.01.2026р.

Ухвала про відкриття провадження у справі була отримана стороною позивача - 14.01.2026р., стороною відповідача - 14.01.2026р., що підтверджується відповідними довідками про доставку ухвали про відкриття провадження до електронного кабінету системи "Електронний суд".

Відзив на позов було отримано судом - 28.01.2026р.

29.01.2026р. представником відповідача до суду подано заяву про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

У ході розгляду справи судом були вирішені наступні клопотання сторін: клопотання представника відповідача від 28.01.2026р. про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, поданих у зв`язку з технічними причинами їх ненадсилання разом із відзивом на позовну заяву. До даного клопотання було додано довідки Управління кадрового забезпечення ГУНП в Харківській області та витяг з наказу ГУНП в Харківській області від 21.02.2024р. №76 о/с, що підтверджують факт проходження позивачем служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 23.05.2014р. по 04.09.2023р., факт проходження служби в Національній поліції України з 09.01.2024р., а також прийняття відповідачем управлінського рішення щодо визначення стажу служби в поліції без урахування зазначеного періоду служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України.

Оскільки здобуті судом докази із достатньою повнотою та всебічністю висвітлюють обставини спірних правовідносин, які достеменно відомі учасникам спору; визначені процесуальним законом строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не заявили ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру; незмінне завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень суб`єкта владних повноважень, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вивчив доводи усіх наявних у справі процесуальних документів, повно виконав процесуальний обов`язок зі збору доказів, дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, проаналізував зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, перевірив обгрунтованість доводів наявних у справі процесуальних документів приєднаними до справи доказами і вирішуючи спір по суті, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

З приєднаних до матеріалів справи доказів судом з`ясовано, що позивач був прийнятий на службу до органів Державної кримінально-виконавчої служби України 23.05.2014р. на підставі наказу УДПтСУ Харківської області від 23.05.2014 №62 о/с, та звільнений зі служби в органах ДКВС України - 04.09.2023р. на підставі наказу ДУ «Покровська виправна колонія (№17)» від 04.09.2023 №113/ос-23, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 та довідкою УКЗ ГУНП в Харківській області від 27.01.2026р.

Тож, календарною датою припинення заявником проходження публічної служби в органах ДКВС України є - 04.09.2023р.

09.01.2024р. відповідно до наказу ГУНП в Харківській області від 09.01.2024р. №6 о/с позивач був прийнятий на службу до Національної поліції України та призначений на посаду інспектора відділу реагування патрульної поліції Куп`янського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області. В подальшому звільнений з цієї посади 09.04.2025р. у зв`язку з подальшим переведенням відповідно до довідки УКЗ ГУНП в Харківській області від 27.01.2026р.

Тож, календарною датою початку проходження заявником публічної служби в органах Національної поліції України є 09.01.2024р.

Відтак, період часу 05.09.2023р.-08.01.2024р. є перервою у виконанні заявником функцій найманого працівника - публічного службовця.

Наказом ГУ НП в Харківській області від 21.02.2025р. №76 о/с заявнику було визначено тривалість стажу служби в поліції - 00р. 00м. 22дн. з 01.02.2024р.

Наказ ГУ НП в Харківській області від 21.02.2025р. №76 о/с був підписаний начальником Головного управління Національної поліції в Харківській області, генералом поліції третього рангу Володимиром Тимошко.

Тож, саме до компетенції указаної посадової особи ГУ НП в Харківській області віднесено визначення показника тривалості вислуги років (стажу служби) в поліції.

Доказів одночасної наявності таких повноважень у будь-яких інших посадових чи службових осіб ГУ НП в Харківській області матеріали справи не містять.

З 09.04.2025р. відповідно до наказу ГУ НП в Харківській області від 09.04.2025 №174 о/с заявник був призначений на посаду старшого інспектора сектору кадрового забезпечення Куп`янського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області. На цій посаді позивач перебував до 26.12.2025р., відповідно до довідки УКЗ ГУНП в Харківській області від 27.01.2026р.

З 03.10.2025р. на підставі витягу з наказу ГУ НП в Харківській області від 03.10.2025 №583 о/с на позивача було тимчасово покладено виконання обов`язків начальника сектору кадрового забезпечення Куп`янського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області, із встановленням посадового окладу 2.950,00 грн.

28.11.2025р. позивач звернувся до Головного управління Національної поліції в Харківській області із письмовою заявою з приводу зарахування періоду 23.05.2014р.-04.09.2023р. до безперервного стажу служби в поліції (далі за текстом - Звернення).

Означене Звернення заявника було розглянуто начальником Управління кадрового забезпечення ГУ НП в Харківській області із наданням письмової відповіді, оформленої листом від 25.12.2025р. №, якою повідомлено про відсутність правових підстав для зарахування періоду служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 23.05.2014 по 04.09.2023 до стажу служби в поліції, з посиланням на статтю 78 Закону України «Про Національну поліцію».

Доказів прийняття за Зверненням заявника рішення посадовою особою ГУ НП в Харківській області, рівня особи, котрою був підписаний наказ ГУ НП в Харківській області від 21.02.2025р. №76 о/с матеріали справи не містять.

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень у формі бездіяльності, що полягає у незарахуванні до стажу служби в поліції періоду проходження служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 23.05.2014 по 04.09.2023 та у нездійсненні перерахунку і виплати грошового забезпечення в частині надбавки за вислугу років, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб`єктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд нагадує, що згідно з ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст.23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.

Правовідносини з приводу проходження публічної служби в поліції унормовані, насамперед, приписами Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію", а також Дисциплінарного статуту Національної поліції України (затверджений Законом України від 15.03.2018р. №2337-VIII; далі за текстом - Статут, Дисциплінарний статут).

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись приписами Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", Кодексу законів про працю України, Закону України від 24.03.1995р. №408/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті служби у поліції.

Вирішуючи спір, суд зважає, що відповідно до ч.1 ст.59 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

За правилами ч.2 ст.78 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" до стажу служби в поліції зараховуються: 1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду; 2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту; 3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; 4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції; 5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони; 6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.

Згідно з ст.1 Закону України від 20.12.1990р. №565-ХІІ "Про міліцію" міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України від 20.12.1990р. №565-ХІІ "Про міліцію" Порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ було затверджене постановою КМ УРСР від 29.07.1991р. №114.

Продовжуючи розгляд справи суд приходить до висновку про необхідність дослідження змісту та співвідношення поняття "служба в органах державної кримінально-виконавчої служби України", поняття "служба в органах внутрішніх справ" та поняття "державна служба".

Відповідно до ч.2 ст.14 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Застосовуючи положення наведених норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що служба в поліції на атестованій посаді поліцейського із присвоєнням спеціального звання поліції, служба в органах внутрішніх справ на атестованій посаді співробітника органів внутрішніх справ із присвоєнням спеціального звання міліції, служба в лавах Державної кримінально-виконавчої служби України на атестованій посаді із присвоєнням звання рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби охоплюються загальним поняттям державної служби та мають однакову правову природу та сутність.

Також суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 20.10.2022р. по справі № 160/11127/20 служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України прирівнюється до служби в органах внутрішніх справ України, оскільки здійснювалась вона в порядку, установленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а відтак, має такий же правовий статус і повинна в силу пункту 3 частини другої статті 78 ЗУ «Про національну поліцію» зараховуватися до стажу служби в поліції.

У цій постанові Верховний Суд зазначив, що системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що фактично законодавець поширив дію усіх норм, які врегульовують порядок і умови проходження служби працівниками органів внутрішніх справ, а в подальшому - поліцейськими, на працівників кримінально-виконавчої служби.

Сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначені Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України".

Згідно з преамбулою зазначеного Статуту його дія поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог.

Крім того, ч.1 ст.6 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" закріплено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Аналізуючи повноваження, завдання та функції відповідних органів, Верховний Суд у вищевказаній постанові дійшов висновку, що всі обов`язки, обмеження служби в органах внутрішніх справ та поліції, її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності визнані законодавцем тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань.

У підсумку Верховний Суд констатував, що служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України (Державної пенітенціарної служби) має такий же правовий статус, як і служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу.

Аналогічний висновок викладений і у постанові Верховного Суду від 06.02.2025р. по справі №140/856/24.

У силу спеціального застереження ч.5 ст.13 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази виконання суб`єктом владних повноважень у межах спірних правовідносин імперативних вимог ч.5 ст.13 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів".

Разом із тим, суд відзначає, що у межах спірних правовідносин заявником було порушено питання з приводу безперервного стажу проходження публічної служби, з посиланням на попереднє проходження служби у лавах Державної кримінально-виконавчої служби України та подальше прийняття на службу до Національної поліції України, з метою врахування такого стажу як безперервного при визначенні показника вислуги років у поліції.

Проте, суд відзначає, що по-перше, національний закон України не містить такої правової категорії у суспільних відносинах з проходження служби у Лавах Національної поліції України як безперервний стаж.

По-друге, проміжок часу між закінченням проходження заявником публічної служби у лавах Державної кримінально-виконавчої служби України та початком публічної служби у лавах Національної поліції України складав - 127 календарних днів, а відтак, виконання заявником функцій найманого працівника - публічного службовця не може бути кваліфіковано таким, що не має перерв у часі.

По-третє, рішення про визначення показника вислуги років заявника у поліції було прийнято суб`єктом владних повноважень у формі наказу Головного управління Національної поліції у Харківській області від 21.02.2025р. №76 о/с.

Дане рішення заявником не оскаржувалось.

Тому заявник у межах спірних правовідносин не має права на проведення нового обчислення стажу служби в поліції (вислуги років у поліції) саме з 04.01.2024р.

Натомість, відповідне право у Заявника виникнуло саме з календарної дати складання і направлення до суб`єкта владних повноважень Звернення.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування приватною особою новоствореного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До того ж, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.

Окрім того, за сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. по справі №916/3027/21 стандартами доказування: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі бездіяльності з приводу розгляду Звернення заявника посадовою особою ГУ НП в Харківській області того ж рівня, котрою було підписано наказ Головного управління Національної поліції у Харківській області від 21.02.2025 №76 о/с про визначення показника вислуги років заявника у поліції, який поданий відповідачем та міститься у матеріалах справи.

Така бездіяльність підлягає кваліфікації у якості протиправної та впливає на інтерес заявника до належного обчислення стажу служби в поліції (вислуги років в поліції).

Заявою від 29.01.2026р. відповідач послався на те, що Звернення позивача від 28.11.2025р. було зареєстровано в установленому порядку, на нього начальником ГУ НП в Харківській області накладено резолюцію про направлення для розгляду до Управління кадрового забезпечення, після чого Управлінням кадрового забезпечення ГУ НП в Харківській області здійснено його розгляд та надано заявнику письмову відповідь у формі листа від 25.12.2025р. №. Водночас із наданих доказів убачається, що за результатами розгляду зазначеної заяви не було прийнято рішення у формі індивідуального адміністративного акта посадовою особою ГУ НП в Харківській області, до компетенції якої віднесено визначення показника тривалості вислуги років у поліції, у зв`язку з чим надання відповіді Управлінням кадрового забезпечення не свідчить про прийняття належного управлінського рішення суб`єктом владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень не було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк рішення за Зверненням заявника не було прийнято посадовою особою ГУ НП в Харківській області рівня тієї посадової особи, котрою було підписано наказ Головного управління Національної поліції у Харківській області від 21.02.2025р. №76 о/с та усупереч ч.5 ст.13 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суб`єктом владних повноважень не були виконані вимоги згаданих вище правових висновків постанов Верховного Суду.

Разом із тим, з огляду на не оскарження заявником наказу Головного управління Національної поліції у Харківській області від 21.02.2025р. №76 о/с суд не знаходить підстав для задоволення вимог позову з приводу проведення обчислення нового показника тривалості стажу служби в поліції (вислуги років в поліції) саме з 09.01.2024р., позаяк право на це виникло у заявника виключно з дати подачі до суб`єкта владних повноважень Звернення, тобто з 28.11.2025р.

При цьому, предметом Звернення було обчислення суб`єктом владних повноважень саме безперервного стажу служби в поліції, що є об`єктивно неможливим відповідно до ч.1 ст.19 та ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк національний закон України не містить такої правової категорії "безперервний стаж служби в поліції" і така правова категорія не згадується законодавцем у положеннях ч.2 ст.78 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію".

До того ж рішення за Зверненням не було прийнято повноважною посадовою особою ГУ ПН в Харківській області, що призводить до відсутності предмету судової перевірки за ч.2 ст.2 КАС України.

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати не доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки частково доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для часткового задоволення позову.

При цьому, згідно з ч.2 ст.5, ч.2 ст.9, ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суду належить вийти за межі предмету та підстав позову і надати інтересу заявника дієвий та ефективний спосіб захисту, сформульований у резолютивній частині цього судового акту.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

У ході розгляду справи судом не виявлено ані доказів (ані ознак існування таких доказів, ані джерел здобуття таких доказів) того, що перелічені у тексті позову постанови Верховного Суду були винесені у подібних чи аналогічних спорах.

До того ж, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 31.12.2025р. по справі №400/2502/23 висновки постанов Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом обставин встановлених у процесі розгляду конкретної справи. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.

Тому суд не знаходить підстав для поширення висновків наведених у тексті позову постанов Верховного Суду на спірні правовідносини у порядку ч.5 ст.242 КАС України.

Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-78, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Вийти за межі предмету позову та підстав позову.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Харківській області з приводу неприйняття за зверненням ОСОБА_1 від 28.11.2025р. про зарахування періоду з 23.05.2014р. по 04.09.2023р. до стажу служби в поліції рішення посадовою особою ГУ НП в Харківській області, до компетенції якої віднесено визначення показника тривалості вислуги років (стажу служби) в поліції, а саме - керівником Головного управління Національної поліції України.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Харківській області з приводу розглянути по суті звернення ОСОБА_1 від 28.11.2025р. про зарахування періоду з 23.05.2014р. по 04.09.2023р. до стажу служби в поліції з урахуванням висновків рішення суду по справі №520/722/26.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко