Справа № 500/6302/25
Суддя: Юзьків Микола Іванович
Дата ухвалення: 2026-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/6302/25

05 березня 2026 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Юзьківа М.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Керівника Теребовлянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивачів Державного агентства лісових ресурсів України, Південно-західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агенства лісових ресурів України до Скориківської сільської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Керівник Тернопільської обласної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі позивачів Державного агентства лісових ресурсів України (далі - позивач 1), Південно-західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агенства лісових ресурів України (далі - позивач 2) звернувся до суду з позовом до Скориківської сільської ради (далі - відповідач), в якому просить ухвалити рішення яким:

- визнати протиправною бездіяльність Скориківської сільської ради щодо неприйняття на сесії ради рішення за результатом розгляду подань Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства № 1132 від 28 вересня 2023 року щодо ділянки :01:001:1006 площею 41, 3054 га та № 1236 від 17 жовтня 2023 року щодо ділянки :01:001:1007 площею 9, 9677 га про віднесення земель до самозалісених у порядку, визначеному ч.ч. 2, 3, 5 ст. 57-1 Земельного кодексу України;

- зобов`язати Скориківську сільську раду розглянути на сесії ради подання Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства № 1132 від 28 вересня 2023 року та № 1236 від 17 жовтня 2023 року та прийняти за результатами розгляду подань рішення про віднесення земель із кадастровими номерами :01:001:1006 та :01:001:1007 - до самозалісених у порядку, визначеному ч.ч. 2, 3, 5 ст. 57-1 Земельного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що Скориківською сільською радою 21.10.2025 на сесії розглянуто подання Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства № 1132 від 28.09.2023 щодо ділянки № :01:001:1006 площею 41,3054 га та № 1236 від 17.10.2023 щодо ділянки № :01:001:1007 площею 9,9677 га про віднесення земельних ділянок до самозалісених. Однак позитивного рішення про віднесення вказаних ділянок до самозалісених не прийнято, у з`язку з тим, що таке не підтримано необхідною кількістю голосів депутатів.

Така бездіяльність органу місцевого самоврядування щодо не прийняття відповідного рішення про віднесення вказаних ділянок до самозаліснених не сприяє реалізації державної екологічної ініціативи "Масштабне залісення України" та порушуює інтереси держави у сфері охорони лісових ресурсів, що слугувало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Відповідач у встановлений судом строк правом на подання відзиву на позовну заяву та доказів на його обґрунтування не скористався.

Позивачі правом на надання пояснень не скористались, будь-яких заяв з приводу предмета спору суду не надавали.

Рух справи у суді

Ухвалою суду від 07.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Копію ухвали суду від 07.11.2025 про відкриття спрощеного провадження позивачі та відповідач отримали 08.11.2025, що підтверджується довідками про доставку електронного листа в їхні електронні кабінети.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи з повідомленням сторін до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що згідно з даними Державного земельного кадастру земельні ділянки із кадастровими номерами № :01:001:1006 площею 41,3054 га та № :01:001:1007 площею 9,9677 га відносяться до земель сільськогосподарського призначення.

З метою збереження самосійних лісів та подальшого ведення лісового господарства на цих територіях Південно-Західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства на адресу Скориківської сільської ради скеровано лист (клопотання) від 21.11.2023 № 1517 разом із картографічними матеріалами про прийняття рішень щодо віднесення земельних ділянок орієнтовною площею 267,0993 га, яка знаходяться на території даного органу місцевого самоврядування - до самозалісених.

10.01.2024 до сільської ради повторно направлено лист № 40 з аналогічних питань.

Згідно з листом Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 25.02.2025 № 06-05/203, на запит прокурора від 20.02.2025 № 54/2-497ВИХ-25 Управлінням на підставі статті 57-1 Земельного кодексу України внесено на розгляд Скориківської сільської два подання: № 1132 від 28.09.2023 щодо ділянки № :01:001:1006 площею 41,3054 га та № 1236 від 17.10.2023 щодо ділянки № :01:001:1007 площею 9,9677 га про віднесення земельних ділянок - до самозалісених.

Скориківська сільська рада у письмовій відповіді № 1504 від 11.10.2024 повідомила прокурора про те, що для віднесення земельних ділянок до самозалісених необхідно здійснити інвентаризацію земель та відповідно значна сума коштів, що не враховано цією сільською радою в бюджеті.

Також, у відповідь на запит прокурора № 54/2-2889ВИХ-25 від 14.10.2025, Скориківська сільська рада у письмовій відповіді № 1565 від 21.10.2025 повідомила прокурора про розгляд 21.10.2025 на сесії вищевказаних подань про віднесення земельних ділянок до самозалісених, однак позитивного рішення не прийнято у зв`язку із не набранням відповідної кількості голосів (проти проголосували 13 депутатів із 13-ти присутніх).

Мотивувальна частина

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною третьою статті 53 КАС України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з частиною четвертою статті 53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу

У статті 53 КАС України закріплено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Отже, прокурор у визначених законом випадках наділений повноваженнями здійснювати представництво інтересів держави або конкретної особи шляхом звернення до суду з позовом, якщо таке представництво належним чином обґрунтоване. Виключними випадками, за умови настання яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.

Із наведених нормативних положень вбачається, що прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина чи держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (стаття 55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.

Основний Закон та ординарні закони не дають переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак встановлюють оцінні критерії, орієнтири й умови, коли таке представництво є можливим. Здійснювати захист інтересів держави в адміністративному суді прокурор може винятково за умови, коли захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Існування інтересу і необхідність його захисту має базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і переслідувати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави у суді не є статичним, тобто не має обмежуватися тільки визначенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати існування права на таке представництво або, інакше кажучи, пояснити (показати, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор, а не органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, які мають компетенцію на звернення до суду, але не роблять цього. Знову ж таки, таке обґрунтування повинно основуватися на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію в динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний сам реалізувати своє право на судовий захист.

Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити й описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а виокремити ті ознаки, за якими його можна віднести до виняткового випадку, повинен зазначити, що відбулося порушення або існує загроза порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

У зв`язку із наведеним варто зазначити, що закон не передбачає право прокурора на представництво інтересів суспільства загалом, у цілому.

Процесуальні і матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбувалося з порушенням встановленого законом порядку.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України в Рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття інтереси держави зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Такі правові висновки та їх обґрунтування містяться у постановах Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 826/3492/18 та від 23.06.2020 у справі № 815/1567/16.

Крім того, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16 щодо здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді зазначила таке: прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Суд звертає увагу, що згідно з частиною третьою статті 23 Закону від 14.10.2014 № 1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Отже, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Таким чином, представництво прокурором інтересів держави у суді: по-перше, може бути реалізовано у виключних випадках, зокрема у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; по-друге, прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, зазначає орган, уповноважений державною здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах; по-третє, прокурор повинен пересвідчитися, що відповідний державний орган не здійснює захисту інтересів держави (тобто, він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається), приміром, повідомити такий державний орган про виявлені порушення, а у разі не вчинення цим органом дій спрямованих на захист інтересів держави, представляти інтереси держави в суді відповідно до статті 23 Закону № 1697-VІІ, навівши відповідне обґрунтування цього.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі № 805/4074/17-а, від 27.02.2020 по справі № 240/2400/19, від 19.08.2021 у справі № 807/2245/16, від 06.12.2021 у справі № 823/1833/16, від 11.08.2023 у справі № 560/10015/22 та Велика Палата Верховного Суду в судових рішеннях від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Підставою звернення до суду з даним позовом прокурора були такі обставини.

Відповідно до матеріалів справи, з метою збереження самосійних лісів та подальшого ведення лісового господарства Південно-Західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства на адресу Скориківської сільської ради скеровано лист (клопотання) від 21.11.2023 № 1517 разом із картографічними матеріалами про прийняття рішень щодо віднесення земельних ділянок орієнтовною площею 267,0993 га, яка знаходяться на території даного органу місцевого самоврядування - до самозалісених.

Згідно з листом Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 25.02.2025 № 06-05/203, на запит прокурора від 20.02.2025 № 54/2-497ВИХ-25 Управлінням на підставі статті 57-1 Земельного кодексу України внесено на розгляд Скориківської сільської два подання: №1132 від 28.09.2023 щодо ділянки № :01:001:1006 площею 41,3054 га та № 1236 від 17.10.2023 щодо ділянки № :01:001:1007 площею 9,9677 га про віднесення земельних ділянок - до самозалісених.

Скориківська сільська рада у письмовій відповіді № 1504 від 11.10.2024 повідомила прокурора про те, що для віднесення земельних ділянок до самозалісених необхідно здійснити інвентаризацію земель та відповідно значна сума коштів, що не враховано цією сільською радою в бюджеті.

Також, у відповідь на запит прокурора № 54/2-2889ВИХ-25 від 14.10.2025, Скориківська сільська рада у письмовій відповіді № 1565 від 21.10.2025 повідомила прокурора про розгляд 21.10.2025 на сесії вищевказаних подань про віднесення земельних ділянок до самозалісених, однак позитивного рішення не прийнято - проти проголосували 13 депутатів із 13-ти присутніх.

Від Державного агентства лісових ресурсів України та Південно-західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства заперечення щодо заявлення вказаного позову на адресу прокуратури не надходило. Будь-яких відомостей, що вказані органи у майбутньому будуть самостійно вживати заходи для захисту державних інтересів ними не повідомлено.

Згідно із Положенням про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 № 521, Держлісагентство є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства і відповідно до покладених на нього завдань у межах повноважень, передбачених законом, організовує та контролює виконання в його територіальних органах Конституції та законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, наказів Міндовкілля; має право одержувати безоплатно від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та їх посадових осіб, а також громадян та їх об`єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань.

Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 09.11.2022 № 1008 затверджено Положення про Південно-західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства (надалі - Положення).

Пунктами 1, 3 Положення встановлено, що Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства підпорядковується Держлісагенству, є його територіальним органом та здійснює реалізацію повноважень Держлісагенства у сфері лісового та мисливського господарства на території Тернопільської області. Воно є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах ДКС України, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Південно-західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства забезпечує, зокрема, ведення моніторингу лісів; організовує збір інформації для ведення лісовпорядкування, обліку лісів, державного лісового кадастру та державного кадастру мисливських тварин, що перебувають на території України; в межах повноважень бере участь у розроблені та виконанні загальнодержавних, регіональних (місцевих) програм з охорони, захисту, використання, відтворення лісів та розвитку мисливського господарства; здійснює інші повноваження, визначені Законами України.

Таким чином, Державне агентство лісових ресурсів України є самостійним органом державної влади, що може здійснювати захист інтересів держави у сфері охорони лісів через утворений територіальний орган - Південно-західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства.

Разом з тим, досліджуючи матеріали справи та підстави звернення прокурора з позовом, зокрема, в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та його територіального органу, суд дійшов висновку, що прокурором вказано уповноваженому на захист інтересів держави органу про наявні порушення та необхідність судового захисту інтересів держави, однак ним чітко повідомлено про відсутність наміру самостійно звернутись за захистом порушених інтересів держави до суду.

Верховним Судом у постановах від 09.06.2021 у справі № 920/839/20 та від 26.05.2021 у справі № 926/14/19 висловлено позицію, за якою у разі свідчення попереднього листування прокурора з уповноваженим органом про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то, у такому випадку, наявні підстави для представництва передбачені абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Великою Палатою Верховного суду в постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зазначено, що сам факт незвернення до суду уповноваженого органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавця та, відповідно, мав змогу захистити інтереси держави (у даному випадку) свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Крім цього, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначено, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Невжиття уповноваженим на захист інтересів держави органом заходів із їх судового захисту призводить до несвоєчасного усунення порушень закону, перешкоджає здійсненню державних програм з охорони довкілля, що є порушенням інтересів держави, насамперед у сфері охорони навколишнього природного середовища, тому є правові підстави для пред`явлення прокурором позову до суду на їх захист, в межах його компетенції, відповідно до статті 131 Конституції України.

Отже, за наявності підстав, що були очевидні (внаслідок загальнодоступності правових норм та обізнаності про необхідність усунення порушень закону), та повноважень на звернення до суду уповноваженим суб`єктом Державним агентством лісових ресурсів України, Південно-західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства не вжито та не планується до вжиття заходів із забезпечення судового захисту порушених інтересів держави, що свідчить про пасивну поведінку уповноваженого органу, яка має своїм наслідком нездійснення захисту інтересів держави у суді та є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Враховуючи те, що прокурором проінформовано органи про виявлені ним порушення, а відповідні органи відреагували на повідомлення про те, що обізнані про таке порушення, але не здійснювали та не будуть здійснювати захист порушених інтересів, то, у такому випадку, наявні підстави для представництва передбачені абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Надаючи правову оцінку оскарженій бездіяльності, яка полягає у не прийнятті Скориківською сільською радою рішення про віднесення до самозалісених земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:1006 площею 41,3054 га та :01:001:1007 площею 9,9677 га, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Статтею 7 Лісового кодексу України передбачено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Відповідно до статті 4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать усі ліси на території України незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, у тому числі лісові ділянки, захисні насадження лінійного типу площею не менше 0,1 гектара, інші лісовкриті землі.

У статті 1 Лісового кодексу України та частині першій статті 57-1 Земельного кодексу України надано визначення терміну самозалісена ділянка, відповідно до якого, це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

У частині другій статті 57-1 Земельного кодексу України зазначено, що віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею. Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

При цьому, віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені в Державний земельний кадастр, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою (частина четверта статті 57-1 Земельного кодексу України).

Згідно з частиною третьою статті 57-1 Земельного кодексу України земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру.

Частиною п`ятою статті 57-1 Земельного кодексу України унормовано, що віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру.

У відповідності до частини четвертої статті 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру, зокрема, на підставі заяви власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної ділянки.

Пунктом 121 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, передбачено, що внесення до Державного земельного кадастру змін до відомостей про склад угідь земельної ділянки на угіддя самозалісеної ділянки здійснюється державним кадастровим реєстратором на підставі заяви за формою згідно з додатком 12 власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, без розроблення документації із землеустрою.

Як слідує з аналізу вищезазначених положень законодавства, віднесення земельних ділянок, що сформовані як об`єкти цивільних прав, відомості про які внесені до Державного земельного кадастру, здійснюється без розроблення документації із землеустрою, на відміну від тих, межі яких не визначені в натурі (на місцевості) чи які не є сформованими.

Отже, Скориківська сільська рада відповідно до статті 122 Земельного кодексу України є органом місцевого самоврядування, який уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності територіальної громади, зокрема приймати рішення про віднесення земельних ділянок до самозалісених земель.

За обставин цієї справи земельні ділянки з кадастровими номерами № :01:001:1006 площею 41,3054 га та № :01:001:1007 площею 9,9677 га сформовані, а відомості про них внесені до Державного земельного кадастру, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інформацією з Державного земельного кадастру.

Відтак, віднесення їх до самозалісенених ділянок повинно здійснюватися без розроблення документації із землеустрою на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а саме Скориківської сільської ради.

Відповідно до Конституції України систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі Закон № 280/97-ВР).

Частина перша статті 10 цього Закону визначає, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Положеннями статей 46, 59 Закону № 280/97-ВР передбачено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, вирішення питання віднесення земельних ділянок до самозалісених відноситься до компетенції ради, тому у будь-якому випадку таке подання мало бути винесене на розгляд та обговорення сільської ради на пленарному засіданні з прийняття рішення чи то позитивного про віднесення земельної ділянки до самозалісених, чи то про відмову у віднесенні земельної ділянки до самозалісених з зазначенням конкретних причин, умови та обставини.

Судом встановлено, що Скориківська сільська рада за результатами розгляду подання Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства № 1132 від 28.09.2023 щодо ділянки № :01:001:1006 площею 41,3054 га та № 1236 від 17.10.2023 щодо ділянки № :01:001:1007 площею 9,9677 га не прийняла рішення про віднесення їх до самозалісених, оскільки таке не було підтримано необхідною кількістю голосів депутатів для прийняття рішення (проти проголосували 13 депутатів із 13-ти присутніх).

Водночас суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів прийняття Скориківською сільською радою мотивованого рішення про відмову щодо віднесення спірних земельних ділянок до самозалісених.

Отож, отримавши подання від Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, Скориківська сільська рада не розглянула їх у встановленому порядку, не прийняла жодного рішення з цього питання та не повідомила про їх розгляд ініціатора цих подань. Крім того, повідомила про відсутність коштів для здійснення інвентаризації земель, однак протягом досить тривалого часу не здійснювала розгляд подань про віднесення спірних земельних ділянок до самозалісених, що вказує на протиправну бездіяльність органу місцеваго самоврядування.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача розглянути ці подання та прийняти за результатами розгляду рішення про віднесення земель до самозалісених у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 4 ст. 57-1 Земельного кодексу України, суд зауважує наступне.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом вказаної правової норми, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 КАС України критеріям, не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Адміністративний суд лише здійснює контроль за легітимністю прийняття рішень.

Зважаючи на викладене вище, враховуючи, що у спірних відносинах відповідач не реалізував своїх повноважень, оскільки у спосіб, встановлений законом, не розглянув відповідне питання та не надав оцінки поданням Міжрегіонального управління, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача прийняти за результатами розгляду рішення про віднесення земельних ділянок до самозалісених у порядку, визначеному частинами 2, 3, 4 статті 57-1 ЗК України, є такими, що виходять за межі завдань адміністративного судочинства, передчасними та задоволенню не підлягають.

У даному випадку захист прав Міжрегіонального управління щодо реалізації державної політики у сфері лісового господарства та відновлення порушених інтересів держави, підлягає захисту у спосіб прийняття рішення про зобов`язання Скориківської сільської ради розглянути подання Міжрегіонального управління та за результатами такого розгляду прийняти відповідний акт у формі рішення.

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що належним способом захисту порушеного інтересу держави буде зобов`язати Скориківську сільську раду розглянути на сесії ради подання Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства № 1132 від 28.09.2023 та № 1236 від 17.10.2023 та за результатами такого розгляду прийняти відповідні рішення.

Висновки за результатами розгляду справи

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою та частиною другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, про часткову обґрунтованість позовних вимог, а тому позов Керівника Тернопільської обласної прокуратури необхідно задовольнити частково.

Судові витрати

Згідно частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Статтею 139 КАС України визначені правила розподілу судових витрат.

Відповідно до частини другої статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведення експертизи. Враховуючи те, що позивач, як суб`єкт владних повноважень, під час подання позову поніс лише судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, тому судові витрати з відповідача не стягуються, підстави для стягнення судового збору відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 9, 14, 72, 73, 77, 90, 241, 250, 257 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Керівника Теребовлянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивачів Державного агентства лісових ресурсів України, Південно-західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агенства лісових ресурів України до Скориківської сільської ради - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Скориківської сільської ради щодо неприйняття на сесії ради рішення за результатом розгляду подань Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства № 1132 від 28.09.2023 щодо ділянки :01:001:1006 площею 41, 3054 га та № 1236 від 17.10.2023 щодо ділянки :01:001:1007 площею 9, 9677 га про віднесення земель до самозалісених у порядку, визначеному частинами 2, 3, 5 статті 57-1 Земельного кодексу України.

Зобов`язати Скориківську сільську раду розглянути на сесії ради подання Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства № 1132 від 28.09.2023 та № 1236 від 17.10.2023 щодо віднесення земельних ділянок комунальної власності сільськогосподарського призначення за кадастровими номерами :01:001:1006 та :01:001:1007 до самозалісених та за результатами такого розгляду прийняти відповідні рішення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 05 березня 2026 року.

Реквізити учасників справи:

позивачі:

- Керівник Теребовлянської окружної прокуратури (місце проживання: вул. 22 Січня, 14, м. Теребовля,Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 48101 код ЄДРПОУ/РНОКПП );

- Державне агенство лісових ресурсів України (місцезнаходження: вул. Руставелі Шота, 9А, м. Київ, 01001 );

- Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства (місцезнаходження: вул. Кам`янецька, 55, м. Хмельницький, Хмельницький р-н, Хмельницька обл.,29005 );

відповідач:

- Скориківська сільська рада (місцезнаходження: вул. Богдана Хмельницького, 1 Б, с. Скорики, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 47814 ).

Головуючий суддя Юзьків М.І.