Справа № 320/59439/25
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2026-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року справа №320/59439/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про зобов`язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), в якому просить:

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі з першого робочого дня після винесення судового рішення, а саме: з 13.12.2023 до дня поновлення на роботі - до 20.11.2025, з розрахунку 2 308,70 грн. за кожний з 506 робочих днів, загалом в сумі 1 168 202 грн. 20 коп. (один мільйон сто шістдесят вісім тисяч двісті дві гривні двадцять копійок).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Витребувано докази у справі від відповідача.

24.12.2025 відповідачем до суду через систему «Електронний суд» направлено відзив на позовну заяву разом із доказами у справі.

28.12.2025 позивачем до суду через систему «Електронний суд» направлено відповідь на відзив на позовну заяву.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його було звільнено із займаної посади на підставі відповідного наказу, який згодом був оскаржений у судовому порядку. За результатами розгляду справи судом позивача поновлено на посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Водночас позивач вказує, що зазначене судове рішення було виконано з порушенням установлених строків, у зв`язку з чим він вважає, що відповідно до положень статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідач проти позову заперечив та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто, за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитись на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі; а право на поновлення на роботі не може бути реалізоване без волевиявлення працівника.

Відповідач підкреслив, що позивач не звертався до Офісу Генерального прокурора із заявою про добровільне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, що мало б засвідчити його волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді. Натомість наступного дня після видання наказу про його поновлення він подав заяву про звільнення за власним бажанням. Зазначена обставина свідчить про те, що позивач не мав наміру продовжувати роботу в органах прокуратури.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач, зокрема, звернув увагу на те, що наказ про поновлення на посаді було видано майже через два роки після ухвалення судового рішення, що свідчить про істотну затримку його виконання з боку відповідача. Твердження відповідача про можливість виконання судового рішення лише за наявності заяви працівника, є помилковим та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.

Рішення суду про поновлення на роботі є обов`язковим для роботодавця з моменту його ухвалення та не потребує додаткових звернень працівника. Невжиття заходів щодо примусового виконання такого рішення не звільняє відповідача від відповідальності за затримку його виконання, а подання позивачем, у подальшому, заяви про звільнення за власним бажанням не позбавляє його права на отримання середнього заробітку за час затримки.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

Рішенням кадрової комісії № 7 від 03.12.2019 № 1/3 ОСОБА_1 визнаний таким, що не пройшов атестацію.

Наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2055ц ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при здійсненні оперативно-розшукової діяльності щодо прокурорів та працівників органів прокуратури Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.09.2021 у справі № 640/1262/20, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2021, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення кадрової комісії № 7 від 03.12.2019 № 1/3 «Про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації». Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019№ 2055ц, яким ОСОБА_1 звільнено з 24.12.2019 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при здійсненні оперативно-розшукової діяльності щодо прокурорів та працівників органів прокуратури Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України та органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній тій, яку ОСОБА_1 обіймав до звільнення з 25.12.2019. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2019 по 09.09.2021 в сумі 983 506,20 грн. (дев`ятсот вісімдесят три тисячі п`ятсот шість гривень 20 копійок). В іншій частині відмовлено. Вирішено допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора з 25.12.2019 та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 49 637,05 грн. (сорок дев`ять тисяч шістсот тридцять сім гривень 05 копійок).

Постановою Верховного Суду від 21.12.2022 касаційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2021 скасовано, а справу № 640/1262/20 направлено на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.12.2023 у справі №640/1262/20 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення кадрової комісії № 7 від 03.12.2019 №1/3 «Про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації». Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2055ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при здійсненні оперативно-розшукової діяльності щодо прокурорів та працівників органів прокуратури Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 24.12.2019. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при здійсненні оперативно-розшукової діяльності щодо прокурорів та працівників органів прокуратури Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України з 25.12.2019. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2019 по 12.12.2023 у розмірі 2 329 478,30 грн. (два мільйони триста двадцять дев`ять тисяч чотириста сімдесят вісім гривень 30 копійок), без урахування обов`язкових податків та зборів. Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при здійсненні оперативно-розшукової діяльності щодо прокурорів та працівників органів прокуратури Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України. Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суми середньої заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2024 у справі № 640/1262/20 змінено резолютивну частину рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.12.2023 шляхом викладення її абзацу п`ятого в наступній редакції: «Зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 25.12.2019 до 12.12.2023 у розмірі 2 329 478,30 грн. (два мільйони триста двадцять дев`ять тисяч чотириста сімдесят вісім гривень 30 копійок) без урахування обов`язкових податків та зборів та виплатити з урахуванням сум, стягнутих на користь ОСОБА_1 в рахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за цим позовом з Офісу Генерального прокурора на підставі виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва від 20.12.2021 на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.09.2021 у справі № 640/1262/20 згідно із меморіальним ордером від 14.01.2022 № 237459937». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21.12.2022 касаційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.12.2023 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2024 залишено без змін.

На підставі рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.12.2023, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2024 та постанови Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 640/1262/20, Офісом Генерального прокурора прийнято наказ від 20.11.2025 № 2442ц, яким скасовано наказ Генерального прокурора України від 21.12.2019 №2055ц та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при здійсненні оперативно-розшукової діяльності щодо прокурорів та працівників органів прокуратури Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України з 25.12.2019.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 21.11.2025 № 2450ц звільнено ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при здійсненні оперативно-розшукової діяльності щодо прокурорів та працівників органів прокуратури Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 21.11.2025, у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Враховуючи, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.12.2023 у справі № 640/1262/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді було виконане з затримкою, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за період затримки.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходив із такого.

Згідно з статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У статті 129 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства.

За приписами статті 129-1 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

За змістом статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (стаття 370 КАС України).

За правилами пункту 3 частини першої статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Згідно з частиною другою статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Відповідно до положень статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналіз наведених вище норм законодавства, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Верховний Суд у постанові від 26.02.2020 у справі № 702/725/17 зазначив, що КЗпП України не містить поняття поновлення на роботі, як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18 та від 26.05.2022 у справі №640/4699/20.

Як встановлено судом, позивача звільнено із займаної посади наказом Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2055ц, однак рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.12.2023 у справі № 640/1262/20, яке в силу положень статті 371 КАС України підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі, адміністративний позов задоволено частково і такий наказ скасовано. Зазначене рішення залишено без змін постановою Верховного Суду від 21.12.2022.

Отже, у Офісу Генерального прокурора, як роботодавця виник обов`язок добровільно і негайно виконати рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.12.2023 у справі № 640/1262/20 в частині поновлення позивача на роботі.

Проте такий обов`язок відповідач виконав лише 20.11.2025, коли наказом від 20.11.2025 № 2442ц позивача поновлено на посаді.

Суд звертає увагу на те, що спосіб відновлення порушеного права в адміністративному судочинстві має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Як свідчать матеріали справи, право позивача на поновлення на роботі порушено внаслідок затримки виконання рішення суду, а тому в межах цього спору необхідно вжити заходів стосовно ефективного поновлення прав позивача.

Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно з статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Слід зазначити, що усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем (зокрема, постанови Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 807/2434/15, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 21.10.2021 у справі №640/19103/19).

Верховний Суд у постанові від 19.05.2022 у справі №160/288/19 зауважив, що положення КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 24.09.2019 у справі №826/16191/17, від 03.10.2019 у справі №804/8042/17 тощо.

Верховним Судом в постанові від 23.04.2020 у справі № 826/9731/18 зроблено наступний правовий висновок, який враховується судом при виборі та застосуванні норм права у спірних правовідносинах.

Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень, щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №711/8138/18 зазначила, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

В постанові від 15.05.2020 у справі № 500/424/19 Верховний Суд зазначив, що поновлення на роботі має бути реальним, тобто з відновленням трудових відносин між працівником і роботодавцем, що виходячи зі змісту статей 21 і 24 КЗпП України, передбачає не лише винесення наказу про поновлення працівника на роботі, але і фактичний допуск його до роботи, виконання працівником своїх службових (посадових) обов`язків, а роботодавцем - обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII також передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, доводи представника відповідача щодо того, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто за наявності волевиявлення особи та необхідності для цього звернення цієї особи з відповідною заявою або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі, оцінюються судом критично, адже спростовуються нормами статті 236 КЗпП України та практикою Верховного Суду.

Тобто, законодавством України не передбачено обов`язку звернення працівника до роботодавця із заявою про поновлення його на роботі, оскільки судове рішення про поновлення позивача на роботі мало виконуватися негайно без прив`язки до вчинення будь-яких дій з боку позивача.

Також суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Частинами першою та другою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд також відхиляє твердження відповідача, що позивач не мав наміру працювати в органах прокуратури, на що вказує подання останнім заяви про звільнення за власним бажанням одразу після видання наказу про поновлення на роботі, оскільки такі обставини жодним чином не спростовують та не змінюють встановлених судом обставин щодо тривалого невиконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі, а також не підтверджують наявність у відповідача об`єктивних причин, що перешкоджали своєчасному виконанню цього рішення суду.

Отже, з огляду на встановлені обставини затримки виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.12.2023 у справі № 640/1262/20 у період з 13.12.2023 (наступний день після ухвалення рішення суду) по 19.11.2025 (останній день перед поновленням на посаді), суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час такої затримки.

Стосовно обрахунку середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 розділу ІV Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки виконання судового рішення, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15.02.2019 у справі №826/6583/14, від 20.03.2019 у справі №201/12340/16 і від 05.08.2020 у справі №817/893/17.

Згідно з наданою суду довідкою Офісу Генерального прокурора від 19.12.2025 №21-765зп середньоденна заробітна плата позивача становить 2 308,70 грн.

У зв`язку із невиконанням відповідачем рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.12.2023 у справі № 640/1262/20, позивач отримав право на стягнення середнього заробітку за період з 13.12.2023 по 19.11.2025 - 506 робочих днів.

Виходячи із 506 робочих днів затримки, судом здійснено розрахунок середнього заробітку позивача за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, що становить 1 168 202,20 грн. (506 х 2 308,70 грн.).

При цьому, при визначенні кількості робочих днів вимушеного прогулу судом враховано, що у березні 2022 року Верховна Рада прийняла Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який змінив трудове законодавство, а саме на період воєнного стану скасував усі святкові дні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 13.12.2023 по 19.11.2025 у сумі 1 168 202,20 грн. (сума вказана без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Від сплати судового збору позивач звільнений. Доказів понесення позивачем інших судових витрат суду не надано.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 КАС України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Офіс Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15, ідентифікаційний код 00034051) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.12.2023 у справі №640/1262/20 про поновлення на роботі за період з 13.12.2023 по 19.11.2025 у розмірі 1 168 202,20 грн. (один мільйон сто шістдесят вісім тисяч двісті дві гривні двадцять копійок) із утриманням обов`язкових податків та зборів з даної суми до Державного бюджету України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.