Справа № 200/6021/25
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2026-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року справа №200/6021/25

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 200/6021/25 (головуючий І інстанції Галатіна О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач 2), в якому просить:

- скасувати рішення від 15.04.2025 № 29 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у перерахунку пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 29.06.1995 по 06.03.2001 та з 07.03.2001 по 09.01.2003 згідно записів трудової книжки від 22.08.1978 року з моменту звернення за перерахунком пенсії, а саме, з 07.04.2025 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення від 15.04.2025 № 29 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову позивачу у перерахунку пенсії;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву позивача від 07.04.2025 № 5008 про перерахунок пенсії, зарахувавши до страхового стажу періоди його роботи з 16.01.1999 по 31.01.1999; з 06.03.1999 по 31.03.1999; з 26.04.1999 по 30.04.1999; 26.05.1999 по 31.05.1999; з 25.06.1999 по 30.06.1999; 26.07.1999 по 31.07.1999; з 26.08.1999 по 31.08.1999; 26.09.1999 по 30.09.1999; 25.10.1999 по 31.10.1999; з 06.12.1999 по 31.03.2000, згідно записів трудової книжки від 22.08.1978 та з урахуванням висновків суду викладених у даному рішенні;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач 1 не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову через порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апелянт зазначив, що відсутні підстави для зарахування до страхового стажу спірного періоду позивача, враховуючи мотиви, зазначені в рішенні відповідача 1 від 15.04.2025 № 29.

Також, суд втрутився в дискреційні повноваження ПФУ.

Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, є отримувачем пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV з 01.04.2019.

07.04.2025 року позивач звернувся із заявою № 5008 через електронну систему звернень веб-портал, щодо перерахунку пенсі відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відповідно до якої просив врахувати стаж роботи згідно трудової книжки підряд з 28.06.1995 по 31.03.2000, з 01.04.2000 по 06.03.2001, з 07.03.2001 по 09.01.2003.

Звернення опрацьовано спеціалістом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за принципом екстериторіальності, що передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.03.2021 № 339/35961.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 29 від 15.04.2025 позивачу відмовлено у перерахунку пенсії в зв`язку із зміною страхового стажу, набутого до 01.01.2004 відповідно до ст. 43 Закону № 1058 в зв`язку з відсутністю законних підстав.

Згідно вищевказаного рішення зазначено, що оскільки запис про роботу за 1995-2000 роки в трудовій книжці ОСОБА_1 виконаний некоректно (відсутній підпис відповідальної особи), страховий стаж заявнику з 01.01.1999 року врахований відповідно інформації про сплату страхових внесків до системи персоніфікованого обліку згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (СПОВ). Періоди роботи з 01.04.2000р. по 09.01.2003р. зараховані до страхового стажу ОСОБА_1 в повному обсязі. З огляду на вищезазначене, прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 в заявленому перерахунку пенсії у зв`язку з відсутністю законних підстав, оскільки документи потребують доопрацювання.

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 від 22.08.1978 (в частині спірних періодів), позивач працював:

- з 1995.06.1995 по 31.03.2000 водієм (запис 18-21);

- з 01.04.2000 по 06.03.2001 водієм автопарку (запис 22-23);

- з 07.03.2001 по 09.01.2003 водієм автопарку (запис 24-25).

За розрахунком страхового стажу (форма РС-Право) від 05.09.2025 року до страхового стажу позивача враховано періоди його роботи (в частині спірних періодів):

з 29.06.1995 по 15.01.1999; з 01.02.1999 по 05.03.1999; з 01.04.1999 по 25.04.1999; з 01.05.1999 по 25.05.1999; з 01.06.1999 по 24.06.1999; з 01.07.1999 по 25.07.1999; з 01.08.1999 по 25.08.1999; з 01.09.1999 по 25.09.1999; з 01.10.1999 по 24.10.1999; з 01.12.1999 по 05.12.1999; з 01.04.2000 по 06.03.2001; з 07.03.2001 по 09.01.2003.

До страхового стажу не зараховано до страхового стажу спірні періоди: з 16.01.1999 по 31.01.1999; з 06.03.1999 по 31.03.1999; з 26.04.1999 по 30.04.1999; 26.05.1999 по 31.05.1999; з 25.06.1999 по 30.06.1999; 26.07.1999 по 31.07.1999; з 26.08.1999 по 31.08.1999; 26.09.1999 по 30.09.1999; 25.10.1999 по 31.10.1999; з 06.12.1999 по 31.03.2000.

Апеляційний суд надає правову оцінку спірним правовідносинам та враховує наступне.

Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування визначаються періоди, з яких складається страховий стаж. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше (ч. 4 ст. 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування).

За статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як вже встановлено судом, відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи: з 16.01.1999 по 31.01.1999; з 06.03.1999 по 31.03.1999; з 26.04.1999 по 30.04.1999; 26.05.1999 по 31.05.1999; з 25.06.1999 по 30.06.1999; 26.07.1999 по 31.07.1999; з 26.08.1999 по 31.08.1999; 26.09.1999 по 30.09.1999; 25.10.1999 по 31.10.1999; з 06.12.1999 по 31.03.2000.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що у відповідності до записів у трудовій книжці позивача (в частині зазначених спірних періодів) позивач працював:

- з 1995.06.1995 по 31.03.2000 водієм (запис 18-21);

- з 01.04.2000 по 06.03.2001 водієм автопарку (запис 22-23);

- з 07.03.2001 по 09.01.2003 водієм автопарку (запис 24-25).

Перелічені записи в трудовій книжці позивача внесені на підставі наказів з зазначенням їх номеру та дати.

Суд зазначає, що УПФ не враховані положення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301 Про трудові книжки працівників, згідно з якими відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

Суд звертає увагу, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а, від 30 листопада 2018 року у справі №235/4179/17.

Крім того, на переконання суду, відповідач, у разі незгоди з відомостями, зазначеними в документах позивача, має право на реалізацію повноважень, наданих йому частиною третьою статті 44 Закону №1058-IV, зокрема, перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню. Однак, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач як суб`єкт владних повноважень скористався таким правом.

У даному випадку позивач не може бути позбавлений права на пенсійне забезпечення через те, що Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області не отримало (не витребувало) та не перевірило підтверджуючі документи про страховий стаж позивача.

Відповідачем не доведено вжиття всіх передбачених законодавством заходів для повного, всебічного та об`єктивного розгляду заяви позивача.

Наведені обставини свідчать про неналежну перевірку наданих позивачем документів, не забезпечення повного, всебічного та об`єктивного розгляду заяви позивача про перерахунку пенсії, без належного дослідження документів та без врахування норм права, що регулюють спірні правовідносини.

За даних обставин відповідач фактично переклав відповідальність за належне оформлення документів на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження страхового стажу позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач неправомірно не зараховано позивачу до його страхового стажу періоду роботи з 16.01.1999 по 31.01.1999; з 06.03.1999 по 31.03.1999; з 26.04.1999 по 30.04.1999; 26.05.1999 по 31.05.1999; з 25.06.1999 по 30.06.1999; 26.07.1999 по 31.07.1999; з 26.08.1999 по 31.08.1999; 26.09.1999 по 30.09.1999; 25.10.1999 по 31.10.1999; з 06.12.1999 по 31.03.2000, згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 від 22.08.1978.

Незарахування спірних періодів стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в пункту 3.1 Рішення Конституційного Суду України у справі від 29 червня 2010 року № 1-25/2010 зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

Щодо позовних вимог про зарахування до страхового стажу позивача періоди роботи: з 29.06.1995 по 15.01.1999; з 01.02.1999 по 05.03.1999; з 01.04.1999 по 25.04.1999; з 01.05.1999 по 25.05.1999; з 01.06.1999 по 24.06.1999; з 01.07.1999 по 25.07.1999; з 01.08.1999 по 25.08.1999; з 01.09.1999 по 25.09.1999; з 01.10.1999 по 24.10.1999; з 01.12.1999 по 05.12.1999; з 01.04.2000 по 06.03.2001; з 07.03.2001 по 09.01.2003, суд враховує наступне.

За розрахунком страхового стажу (форма РС-Право) від 05.09.2025 року до страхового стажу позивача враховано періоди його роботи (в частині спірних періодів): з 29.06.1995 по 15.01.1999; з 01.02.1999 по 05.03.1999; з 01.04.1999 по 25.04.1999; з 01.05.1999 по 25.05.1999; з 01.06.1999 по 24.06.1999; з 01.07.1999 по 25.07.1999; з 01.08.1999 по 25.08.1999; з 01.09.1999 по 25.09.1999; з 01.10.1999 по 24.10.1999; з 01.12.1999 по 05.12.1999; з 01.04.2000 по 06.03.2001; з 07.03.2001 по 09.01.2003.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині зарахування до страхового стажу періодів роботи з 29.06.1995 по 15.01.1999; з 01.02.1999 по 05.03.1999; з 01.04.1999 по 25.04.1999; з 01.05.1999 по 25.05.1999; з 01.06.1999 по 24.06.1999; з 01.07.1999 по 25.07.1999; з 01.08.1999 по 25.08.1999; з 01.09.1999 по 25.09.1999; з 01.10.1999 по 24.10.1999; з 01.12.1999 по 05.12.1999; з 01.04.2000 по 06.03.2001; з 07.03.2001 по 09.01.2003, оскільки вказані періоди вже зараховано до страхового стажу позивача.

З огляду на зазначене, оскільки факт перебування на роботах, що дають право на перерахунок пенсії підтверджується насамперед відповідними записами у його трудовій книжці, суд констатує, що рішення від 15.04.2025 № 29 про відмову в перерахунку пенсії Позивачу прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України у Запорізькій області без дотримання положень статті 2 КАС України та статті 46 Конституції України, отже, є протиправним та підлягає скасуванню.

Таким чином, після скасування судом рішення, саме Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зобов`язаний, з урахуванням зроблених висновків суду, зарахувати до загального страхового стажу Позивача спірні періоди роботи з 16.01.1999 по 31.01.1999; з 06.03.1999 по 31.03.1999; з 26.04.1999 по 30.04.1999; 26.05.1999 по 31.05.1999; з 25.06.1999 по 30.06.1999; 26.07.1999 по 31.07.1999; з 26.08.1999 по 31.08.1999; 26.09.1999 по 30.09.1999; 25.10.1999 по 31.10.1999; з 06.12.1999 по 31.03.2000, згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 від 22.08.1978.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 (заява № 38722/02)).

Ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі. Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.

Завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення, а тому рішення суду про зобов`язання відповідача перерахувати позивачу пенсію є формою втручання у дискреційні повноваження.

З системного аналізу положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

Згідно абзацу другому частини 4 статті 245 КАС Україні у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про:

- визнання протиправним та скасування рішення від 15.04.2025 № 29 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову позивачу у перерахунку пенсії;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву позивача від 07.04.2025 № 5008 про перерахунок пенсії, зарахувавши до страхового стажу періоди його роботи з 16.01.1999 по 31.01.1999; з 06.03.1999 по 31.03.1999; з 26.04.1999 по 30.04.1999; 26.05.1999 по 31.05.1999; з 25.06.1999 по 30.06.1999; 26.07.1999 по 31.07.1999; з 26.08.1999 по 31.08.1999; 26.09.1999 по 30.09.1999; 25.10.1999 по 31.10.1999; з 06.12.1999 по 31.03.2000, згідно записів трудової книжки від 22.08.1978 та з урахуванням висновків суду викладених у даному рішенні.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 200/6021/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 4 березня 2026 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: А.А. Блохін

Е.Г. Казначеєв