Справа № 240/23931/25
Суддя: Леміщак Дмитро Михайлович
Дата ухвалення: 2026-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Житомир справа № 240/23931/25

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнених вимог, просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області () та Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області () щодо відмови у призначенні пенсії за віком та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 30 від 08.08.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в російській федерації з 10.09.1982 по 11.10.1982, з 15.01.1983 по 20.08.1984, з 22.08.1984 по 25.09.1987, період роботи в російській федерації з 16.06.1997 по 14.09.2000, з 14.09.2000 по 04.08.2003, з 12.04.2006 по 09.01.2007, з 26.07.2010 по 10.06.2011, з 12.09.2012 по 21.05.2013, період роботи в Республіці Узбекистан з 27.02.1989 по 24.09.1989 та в Республіці Казахстан з 05.10.1989 по 29.12.1989;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 01.08.2025.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.08.2025 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком. Згідно з принципом екстериторіальності розгляд заяви здійснювало Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області. Рішенням від 08.08.2025 № 30 йому відмовлено у призначенні пенсії через недостатність страхового стажу. До страхового стажу не зараховано періоди роботи в російській федерації, Республіці Узбекистан та Республіці Казахстан, зазначені в трудовій книжці НОМЕР_1 . Позивач вважає, що загальний страховий стаж становить 25 років 4 місяці 4 дні, що підтверджується записами в трудовій книжці та даними електронного кабінету. Відмова в зарахуванні зазначених періодів є неправомірною, оскільки ці періоди підлягають зарахуванню відповідно до норм міжнародних угод, чинних на час набуття стажу. Вихід України з Угоди 1992 року не впливає на періоди роботи, набуті до набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду Панкеєвої Вікторії Анатоліївни від 10.11.2025 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

06.01.2026 розпорядженням Житомирського окружного адміністративного суду № 6 було призначено повторний автоматизований розподіл справи відповідно до наказу № 01-01-ос від 02.01.2026 про відрахування судді ОСОБА_2 зі штату Житомирського окружного адміністративного суду у зв`язку з призначенням на посаду судді Житомирського апеляційного суду.

06.01.2026 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями адміністративна справа передана на розгляд судді Леміщаку Д.М.

Ухвалою від 08.01.2026 справу прийнято до провадження суддею Леміщаком Д.М.

Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подало відзив 21.11.2025 і вважає позовні вимоги безпідставними. Вказує, що позивач звернувся 01.08.2025 із заявою про призначення пенсії за віком, яку за принципом екстериторіальності розглянуло Головне управління в Тернопільській області, і 08.08.2025 винесло рішення № 30 про відмову через недостатність страхового стажу. На момент звернення вік позивача становив 63 роки 10 місяців, а підтверджений страховий стаж - 12 років 11 місяців 11 днів, що не відповідає вимогам частини 2 статті 26 Закону № 1058-IV для призначення пенсії у 63 роки. До стажу не зараховано періоди роботи в російській федерації, Республіці Узбекистан та Республіці Казахстан до 1991 року через відсутність у заяві інформації про неотримання пенсійних виплат від цих держав, а періоди після 1991 року - через припинення дії Угоди СНД 1992 року для України та російської федерації. Відповідач просить відмовити в задоволенні позову повністю.

У відзиві на позовну заяву, поданому до суду 29.12.2025, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зазначило, що заява ОСОБА_1 від 01.08.2025 розглядалася за принципом екстериторіальності. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 08.08.2025 № 30 відмовлено у призначенні пенсії через недостатність страхового стажу. До страхового стажу не зараховано періоди роботи до 01.01.1992 в російській федерації, Республіці Узбекистан та Республіці Казахстан через відсутність у заяві відомостей про неотримання пенсійних виплат іншою державою та неможливість документального підтвердження такого неотримання відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2025 № 562. Періоди роботи в російській федерації після 1997 року не зараховано, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді від 13.03.1992. Підтверджений страховий стаж становить 12 років 11 місяців 11 днів, чого недостатньо для призначення пенсії за віком.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01.08.2025 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком разом із відповідними документами, зокрема трудовою книжкою НОМЕР_1 .

Розгляд заяви за принципом екстериторіальності здійснювало Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, яке 08.08.2025 прийняло рішення № 30 про відмову у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу. До страхового стажу не включено періоди роботи в російській федерації з 10.09.1982 по 11.10.1982, з 22.08.1984 по 25.09.1987, з 16.06.1997 по 14.09.2000, з 14.09.2000 по 04.08.2003, з 12.04.2006 по 09.01.2007, з 26.07.2010 по 10.06.2011, з 12.09.2012 по 21.05.2013, період роботи в Республіці Узбекистан з 27.02.1989 по 24.09.1989 та в Республіці Казахстан з 05.10.1989 по 29.12.1989. Підставою для незарахування періодів до 01.01.1992 стала відсутність у заяві відомостей про неотримання пенсійних виплат іншою державою та неможливість документального підтвердження такого неотримання. Періоди роботи в російській федерації після 1997 року не зараховано у зв`язку з припиненням участі російської федерації в Угоді від 13.03.1992 з 01.01.2023.

Вважаючи відмову у призначенні пенсії за віком протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду визначає Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон № 1058-IV).

Згідно з визначенням, наведеним у ст. 1 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно з законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно з цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 4 ст. 24 Закону № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону № 1058-IV, частиною 1 якої визначено, що право на пенсію за віком особи набувають при досягненні 60-річного віку та за наявності страхового стажу з 01.01.2025 по 31.12.2025 - не менше 32 років.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що в разі відсутності, починаючи з 01.01.2018, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 01.01.2025 по 31.12.2025 - від 22 до 32 років.

За приписами статті 40 Закону № 1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або у разі відсутності після 01.07.2000 60 місяців страхового стажу, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 01.07.2000 незалежно від перерв.

За вибором особи, яка звернулася за призначенням пенсії, з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, виключаються періоди до 60 календарних місяців страхового стажу, з урахуванням будь-яких періодів незалежно від перерв, що включаються до страхового стажу згідно з абзацом третім частини першої статті 24 цього Закону, та будь-якого періоду страхового стажу підряд за умови, що зазначені періоди в сумі складають не більш як 10 відсотків тривалості страхового стажу, врахованого в одинарному розмірі.

Згідно зі ст. 44 Закону № 1058-IV, призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Призначення пенсії за віком здійснюється автоматично (без звернення особи) у разі набуття застрахованою особою права на призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, на підставі відомостей, наявних у системі персоніфікованого обліку, якщо до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, особа не повідомила про бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.

У разі відсутності в системі персоніфікованого обліку даних про страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком (у тому числі за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку), територіальний орган Пенсійного фонду інформує застраховану особу, у тому числі через її особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду, про відсутність таких відомостей та необхідність їх подання (за наявності). Документи про страховий стаж можуть бути подані до територіального органу Пенсійного фонду або через особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Спірним у цій справі є у тому числі питання можливості зарахування до страхового стажу позивача періодів його трудової діяльності на території російської федерації.

13.03.1992 державами-учасницями СНД підписано Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення (надалі - Угода), в якій закріплено принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають (ст. 1).

Угоду було підписано з метою взаємного визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань "відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди". Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Згідно зі ст. 3 Угоди усі витрати, пов`язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Відповідно до ст. 5 Угоди така розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.

Згідно з ч. 2-3 ст. 6 Угоди для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Згідно зі ст. 7 вказаної Угоди, розмір пенсії переглядається відповідно до законодавства держави - учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

Відповідно до ст. 11 Угоди, необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01.12.1991, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Угоди, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом рф від 14.01.1993 "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Частиною другою статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Отже, з аналізу наведеного вище, виходить, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві.

Зазначена вище постанова набрала чинності 02.12.2022.

Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті відповідно до Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

На переконання суду, за наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

З огляду на наведені вище положення Угоди, суд зазначає, що вихід рф та України із вказаної Угоди жодним чином не тягне за собою негативних наслідків для громадян України, у тому числі і для позивача, оскільки пенсійні права останніх виникли ще до виходу держави-учасниці із Угоди, а отже, заробітна плата, отримана позивачем на території рф, не може бути неврахованою під час здійснення перерахунку пенсії саме з таких підстав.

Позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також згідно зі ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (надалі - Порядок № 637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 "Про трудові книжки працівників" та прийнятою відповідно до зазначеної постанови Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.

Таким чином, лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці орган Пенсійного фонду вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.

За даними трудової книжки НОМЕР_1 від 25.01.1982 ОСОБА_1 з 10.09.1982 по 11.10.1982, з 05.01.1983 по 20.08.1984, з 22.08.1984 по 25.09.1987, з 16.06.1997 по 14.09.2000, з 14.09.2000 по 04.08.2003, з 12.04.2006 по 09.01.2007, з 26.07.2010 по 10.06.2011 та з 12.09.2012 по 21.05.2013 працював у російській федерації, а також з 27.02.1989 по 24.09.1989 у Республіці Узбекистан і з 05.10.1989 по 29.12.1989 у Республіці Казахстан, однак пенсійним органом усі ці періоди до страхового стажу зараховані не були.

Суд зазначає про те, що в трудовій книжці позивача зазначені періоди роботи з посиланням на накази, згідно з якими позивача прийнято та звільнено з роботи, інформацію про роботодавців, записи про звільнення засвідчені печатками підприємств, що унеможливлює неврахування періодів роботи позивача, зазначених в трудовій книжці, до його страхового стажу.

Суд також зауважує, що інших недоліків трудової книжки, зокрема, в частині неправильних чи неточних записів про періоди роботи позивача відповідачем при розгляді заяви позивача не встановлено та у рішенні не зазначено, доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо періодів роботи позивача відповідачем суду не надано.

У постанові від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а Верховний Суд дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок.

Слід зазначити, що у випадку, якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачеві надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Така позиція суду узгоджується також із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, відповідно до яких, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Крім того, наявність чи відсутність договорів з міжнародного співробітництва у сфері пенсійного забезпечення не може ставити в залежність право позивача на призначення пенсії.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у цій частині.

Оцінюючи аргументи відповідачів щодо обов`язку позивача надати довідки про неодержання пенсії від компетентних органів російської федерації, Республіки Узбекистан та Республіки Казахстан, суд виходить з таких міркувань.

Аналізуючи вимогу відповідачів щодо надання підтвердження про неодержання пенсії з російської федерації, суд вважає за необхідне звернути увагу на загальновідомі обставини, які відповідно до частини 3 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не потребують доказування. Збройна агресія російської федерації проти України, введення воєнного стану згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 та розрив дипломатичних відносин унеможливлюють будь-яке офіційне листування між державними органами України та країни-агресора. У таких умовах вимога до громадянина України отримати офіційний документ від органів влади держави, яка здійснює військову агресію, є не лише формально нездійсненною, але й такою, що суперечить принципам безпеки та здоровому глузду.

Слід врахувати, що Постанова Кабінету Міністрів України від 16.05.2025 № 562, на яку посилається відповідач-2, впроваджує механізми перевірки стажу, набутого за межами України, проте її норми повинні тлумачитися у взаємозв`язку з положеннями Конституції України та міжнародно-правовими зобов`язаннями. Суд зазначає, що будь-який підзаконний акт не може звужувати зміст фундаментального права на соціальний захист, закріпленого статтею 46 Конституції України. Покладання на позивача обов`язку доказування від`ємного факту, а саме відсутності пенсійних виплат в іншій державі, за умови відсутності дієвих механізмів отримання такої інформації, становить надмірний індивідуальний тягар.

В контексті практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справі Ілашку та інші проти Молдови та Росії, суди мають враховувати реальну можливість особи реалізувати свої права. Якщо держава створює умови, за яких доступ до права залежить від дій третьої сторони (у даному випадку - ворожої держави), контроль над якою громадянин не має, то саме держава Україна в особі своїх органів повинна забезпечити альтернативний спосіб підтвердження необхідних відомостей. Пенсійний фонд України як суб`єкт владних повноважень володіє значно більшими ресурсами та можливостями для перевірки інформації через реєстри, обмін даними з іншими відомствами або шляхом аналізу поданих позивачем документів про місце проживання та реєстрації на території України протягом тривалого часу.

Додатково суд зауважує, що позивач у своїй заяві про призначення пенсії зазначає відомості про себе та підтверджує, що не отримує іншого виду пенсії. Така заява є юридично значущим документом, і за умови відсутності у пенсійного органу доказів зворотного, він має виходити з презумпції достовірності тверджень заявника. Адміністративний орган не може ґрунтувати свою відмову на припущеннях про можливість отримання позивачем виплат в інших країнах, особливо за відсутності даних про виїзд позивача на постійне місце проживання до цих країн у період після звернення за пенсією в Україні.

Щодо Республіки Узбекистан та Республіки Казахстан, то між Україною та цими державами продовжують діяти норми міжнародного права у сфері соціального забезпечення. Вимога щодо надання довідок про неотримання пенсії з цих країн також є надмірною, оскільки основним документом, що підтверджує стаж, залишається трудова книжка. Постанова Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 чітко вказує, що за наявності трудової книжки та належних записів у ній, стаж вважається підтвердженим. Будь-які додаткові запити чи вимоги щодо довідок можуть виникати лише у разі наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності записів або за наявності розбіжностей у даних, чого у даній справі судом не встановлено.

Суд підкреслює, що формальний підхід відповідачів до розгляду заяви позивача суперечить принципу верховенства права. Державні органи мають діяти в інтересах людини, а не створювати штучні перешкоди для реалізації її конституційних прав. Відмова у призначенні пенсії виключно через ненадання довідок, отримання яких є об`єктивно неможливим або надмірно ускладненим через геополітичні обставини, свідчить про порушення принципу пропорційності. Суспільний інтерес у забезпеченні цільового використання бюджетних коштів не може виправдовувати позбавлення особи засобів до існування, на які вона має право за законом.

Більше того, законодавство України про пенсійне забезпечення базується на солідарному принципі. Періоди роботи позивача в Республіках колишнього СРСР до 01.01.1992 взагалі не можуть піддаватися сумніву, оскільки вони виконувалися в межах єдиної пенсійної системи тогочасної держави, правонаступником якої в частині зобов`язань перед своїми громадянами є Україна. Вимога про надання довідок про неотримання пенсії за ці радянські періоди від сучасних іноземних держав є правовим нонсенсом, оскільки право на таку пенсію виникає саме в Україні на підставі поточного громадянства та місця проживання.

Таким чином, посилання відповідачів на необхідність надання позивачем довідок про неодержання пенсії від компетентних органів російської федерації, Казахстану та Узбекистану як на підставу для відмови у зарахуванні стажу є протиправним.

Водночас суд зауважує, що трудова книжка позивача містить записи про роботу позивача, зокрема, в районах Крайньої Півночі, стаж за яку зараховується в кратному співвідношенні.

Водночас будь-якої оцінки цього страхового стажу позивача на предмет достатності для призначення пенсії пенсійним органом не надано.

Суд звертає увагу, що питання призначення та перерахунку пенсії на підставі того чи іншого закону (з урахуванням наявного в особи загального та пільгового страхового стажу), є повноваженнями пенсійного органу.

Натомість суд надає оцінку діям/рішенням пенсійного органу у разі виникнення спору про правомірність таких дій/рішень.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, у випадку, коли законом встановлені повноваження суб`єкта владних повноважень в імперативній формі, суд зобов`язує його прийняти конкретне рішення чи вчинити конкретну дію. Натомість, у випадку, коли суб`єкт наділений певними дискреційними повноваженнями, суд повинен вказати на виявлені порушення при здійсненні таких повноважень та зазначити норму закону, яку суб`єкт владних повноважень (відповідач) повинен застосувати при вчиненні дій (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Ради Європи №(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, Тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. При цьому, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Аналогічна позиція викладена в постанові Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.10.2008, постанові ВАС України від 28.07.2015 у справі № К/800/34016/14 відповідно до якої, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які не належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування "затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1.

При цьому, 30.03.2021 набрала чинності постанова Правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України (далі - Постанова правління № 25-1).

Зміни, внесені до Порядку № 22-1 на підставі Постанови правління № 25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01.04.2021.

Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку № 22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.

Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно з пунктом 4.2 розділу IV Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3 розділу IV Порядку № 22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами пункту 4.10 розділу IV Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених вище положень Порядку № 22-1 свідчить про таке:

- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10);

- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Так, у межах спірних правовідносин заява позивача про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області та за результатом її розгляду прийнято спірне рішення.

Суд зауважує, що відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.

Отже, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу IV Порядку № 22-1 належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання призначити пенсію є саме Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, яке за принципом екстериторіальності розглянуло заяву позивача та прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії.

Головне управління Пенсійного фонду в Житомирській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а лише повідомило про результат розгляду заяви, тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо прийняття рішення за заявою позивача.

Отже, позовні вимоги до Головного управління Пенсійного фонду в Житомирській області заявлені безпідставно, а тому суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Така позиція суду ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23 та від 09.07.2024 у справі № 240/16372/23.

З урахуванням встановлених обставин справи та норм чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини, враховуючи вимоги статті 245 КАС України, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю шляхом прийняття рішення про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 07.01.2025 № 61, зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, згідно з якою при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Фактично предметом позову є одна вимога немайнового характеру, яка хоч і задоволена частково, але розмір компенсації за сплачений судовий збір суд визначає, виходячи з кількості (а не з розміру) задоволених (незадоволених) позовних вимог.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн, який підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, яке прийняло протиправне рішення.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7,м. Житомир, Житомирський р-н, Житомирська обл., 10003, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (майдан Волі, 3, м. Тернопіль, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, 46001, ) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 30 від 08.08.2025 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн (однієї тисячі двохсот одинадцяти гривень 20 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено: 02 березня 2026 р.

02.03.26