Справа № 380/4709/25
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2026-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2026 року м. Львівсправа № 380/4709/25

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови мені у нарахуванні та виплаті середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити мені середнє грошове забезпечення за весь час затримки виплати усіх сум, що належали мені при звільненні зі служби по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати мені додаткової винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям на час дії воєнного стану», за січень - серпень 2023 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату мені додаткової винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям на час дії воєнного стану» в редакції, чинній з 01 січня 2023 року по 11 серпня 2023 року, за січень - серпень 2023 року у розмірі до 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць та з урахуванням фактично виплачених сум.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 з 04 листопада 2021 року по 16 жовтня 2024 року, з 31 січня 2023 року на посаді помічника начальника військового наряду 2 взводу охорони роти охорони дипломатичних представник і консульських установ іноземних держав, звільнений з військової служби у запас з 16 жовтня 2024 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16 жовтня 2024 року № 304. Зазначає, що в період січня серпня 2023 року відповідач не нарахував та не виплатив йому додаткову винагороду у розмірі 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова № 168), в редакції, чинній з 01 січня 2023 року по 11 серпня 2023 року. Також відзначає, що грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідач не виплатив йому у день звільнення, а лише 26 січня 2025 року, крім того, така компенсація виплачена лише частково. З огляду на невиплату всіх належних сум у день звільнення, позивач уважає, що з урахуванням приписів статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) він має право на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Уважаючи порушеними такою поведінкою відповідача свої права на отримання грошового забезпечення у належному розмірі позивач звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Відповідач, належно повідомлений про відкриття спрощеного позовного провадження у цій справі та про своє право на подання відзиву на позовну заяву, а також доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 08 квітня 2025 року, у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав.

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на вказане, враховуючи неподання належно повідомленим відповідачем відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк, суд вирішує цю справу за наявними матеріалами.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 17 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 08 квітня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; клопотання позивача про витребування доказів задоволено частково; витребувано у відповідача: копію речового атестату старшого солдата ОСОБА_1 ; дані про розмір грошового забезпечення позивача за період з січня по листопад 2024 року у розрізі за видами виплат та із виокремленням даних про розмір щомісячно виплаченої додаткової винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), встановленої відповідно до Постанови № 168, в редакції, чинній з 01 січня 2023 року по 11 серпня 2023 року; докази виплати позивачу за січень - серпень 2023 року додаткової винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), встановленої відповідно до Постанови № 168, в розмірі до 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць з урахуванням фактично виплачених сум; копію письмового повідомлення від військової частини НОМЕР_1 (роботодавця) про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні зі служби, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основні та додаткові види грошового забезпечення, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати на які позивач мав право згідно з умовами контракту і відповідно до законодавства при звільненні тощо).

Ухвалою суду від 09 січня 2026 року повторно витребувано у відповідача: копію речового атестату старшого солдата ОСОБА_1 ; дані про розмір грошового забезпечення позивача за період з січня по листопад 2024 року у розрізі за видами виплат та із виокремленням даних про розмір щомісячно виплаченої додаткової винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), встановленої відповідно до Постанови № 168, в редакції, чинній з 01 січня 2023 року по 11 серпня 2023 року; докази виплати позивачу за січень - серпень 2023 року додаткової винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), встановленої відповідно до Постанови № 168, в розмірі до 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць з урахуванням фактично виплачених сум; копію письмового повідомлення від військової частини НОМЕР_1 (роботодавця) про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні зі служби, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основні та додаткові види грошового забезпечення, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати на які позивач мав право згідно з умовами контракту і відповідно до законодавства при звільненні тощо), а також документи, передбачені пунктом 4 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 26 січня 2023 року № 37, які підтверджують безпосередню участь ОСОБА_1 у бойових діях або заходах в період з 01 січня 2023 року по 31 серпня 2023 року (за наявності).

Витребуваних ухвалами від 08 квітня 2025 року та від 09 січня 2026 року доказів відповідач до суду не подав, про причини їх неподання суд не повідомив.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 04 листопада 2021 року № 241 позивача 04 листопада 2021 року зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 31 січня 2023 року № 33 позивача належить вважати таким, що розпочав виконання обов`язків за посадою старшого солдата ОСОБА_1 з 31 січня 2023 року за посадою помічника начальника військового наряду 2-го взводу охорони роти охорони державних представництв і консульських установ іноземних держав, призначеного на посаду наказом командира військової частини від 31 січня 2023 року № 6 по особовому складу, звільнивши його з посади стрільця 3-го взводу охорони роти охорони державних представництв і консульських установ іноземних держав.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 16 жовтня 2024 року № 304 з позивачем припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключено його зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 16 жовтня 2024 року.

Згідно з довідкою від 16 жовтня 2024 року № 26 про вартість речового майна, що належить до видачі старшому солдату ОСОБА_1 , виданою за підписом начальника речової служби військової частини НОМЕР_1 , сума грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, належної до виплати позивачу, становить 30214,15 грн.

Вказану грошову компенсацію у розмірі 28653,44 грн військова частина НОМЕР_1 виплатила позивачу 26 січня 2025 року, що підтверджується долученим до позовної заяви знімком екрана мобільного пристрою позивача, який містить інформацію про суму, дату, час та підставу виплати.

Відповідно до виписки з карткового рахунку позивача за лютий 2023 року 03 лютого 2023 року позивачу виплачено додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168, у розмірі 29500,00 грн за січень 2023 року.

Докази нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, у розмірі до 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць за період з 01 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року у матеріалах справи відсутні.

16 січня 2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплати, зокрема: додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, за лютий, березень, квітень 2023 року; грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 30214,15 грн; середнього грошового забезпечення за весь час затримки виплат по день фактичного, повного розрахунку після звільнення зі служби.

Листом від 18 лютого 2025 року № 50/14/12-О-287 «Про розгляд заяви» відповідач повідомив позивача у відповідь на його заяву від 16 січня 2025 року, зокрема про те, що йому було проведено нарахування за неотримане речове майно згідно з довідкою-розрахунком від 16 жовтня 2024 року № 26 з урахуванням компенсації податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Позивач, уважаючи протиправною поведінку відповідача щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), передбаченої Постановою № 168, в редакції, чинній з 01 січня 2023 року по 11 серпня 2023 року, за січень - серпень 2023 року у розмірі до 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць, а також відмови у нарахуванні та виплаті середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а звернувся з цим позовом до суду.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Щодо заяви позивача про поновлення строку звернення з цим позовом до суду суд ураховує таке.

Предметом розгляду у цій справи є позовні вимоги, що стосуються нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, а також середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо строку звернення до суду з вимогами про нарахування та виплату додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, суд ураховує, що така є складовою грошового забезпечення військовослужбовця та належить до складу всіх сум, належних йому при звільненні, у розумінні статті 116 КЗпП України.

19 липня 2022 року набув чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон № 2352-ІХ), яким внесено зміни до КЗпП України, зокрема частину другу статті 233 цього Кодексу викладено у такій редакції: «Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, починаючи з 19 липня 2022 року законодавець установив строк для звернення працівника з позовом до суду про виплату усіх сум, що належать йому при звільненні, який становить три місяці та обчислюється з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Суд також підкреслює, що положення частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ) не лише визначають строки реалізації права на судовий захист, а й визначають час, з якого починається перебіг такого строку, а саме з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Звідси, саме з подією отримання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, законодавець пов`язує перебіг тримісячного строку для звернення з позовом до суду.

Водночас суд зауважує, що КЗпП України не визначає конкретної форми письмового повідомлення працівника про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2026 року у справі № 420/26951/24 вказав, зокрема, що основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру грошового забезпечення, є дата ознайомлення військовослужбовця з документом, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат. Чинне законодавство не передбачає форми документа, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат, а також способу його доведення військовослужбовцю. Водночас такими документами можуть бути розрахункові листи, відомості про нараховане і виплачене грошове забезпечення, фінансові повідомлення або інші документи, які б розкривали зміст виплати грошового забезпечення (складові, їх розміри, утримання), які роботодавець зобов`язаний надати під час виплати грошового забезпечення та з яких працівник (військовослужбовець) може об`єктивно встановити розмір виплаченої йому суми, її складові та можливу неповноту виплат. Саме з моменту ознайомлення з відповідним документом у військовослужбовця виникає реальна можливість і об`єктивна необхідність оцінити правильність здійснених нарахувань, виявити допущені порушення, що і буде усвідомленим сприйняттям особи наявності/відсутності порушеного права щодо належних виплат.

З урахуванням наведеної вище позиції Верховного Суду, а також наданих позивачем пояснень суд відзначає, що матеріали справи не містять доказів письмового повідомлення позивача про суми, нараховані та виплачені йому за період січня - серпня 2023 року, а також і під час звільнення із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, зокрема при звільненні) в день їх виплати.

Водночас разом із листом від 18 лютого 2025 року № 50/14/12-О-287 «Про розгляд заяви» відповідач у відповідь на заяву позивача від 16 січня 2025 року надав йому особисту картку на грошове забезпечення за 2024 рік, зі змісту якої можна встановити ті суми грошового забезпечення, які були виплачені позивачу при звільненні у жовтні 2024 року.

Ураховуючи те, що вказаний лист відповідача датований 18 лютого 2025 року, а з цим позовом до суду позивач звернувся 11 березня 2025 року, то тримісячний строк звернення до суду, передбачений частиною другою статті 233 КЗпП України, він не пропустив.

Щодо строку звернення до суду з вимогами про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, суд ураховує, що в постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 Верховний Суд констатував, що спір про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стосується проходження/звільнення з публічної служби, а тому строк звернення до суду із таким позовом регулюється спеціальною нормою частини п?ятої статті 122 КАС України та становить один місяць.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Також у цьому рішенні Конституційний Суд України указав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є правопорушенням, яке триває, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

У цій справі позивач звернувся з позовом до суду про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки виплати як грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яка відбулася 26 січня 2025 року, так і додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, поведінку відповідача щодо ненарахування та невиплати якої позивач оскаржує в рамках цієї ж справи.

Отже, у розглядуваній ситуації відсутній факт (з погляду позивача) проведення остаточного розрахунку з ним, а тому строк звернення до суду з позовними вимогами про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивачем не пропущений.

Підсумовуючи викладене, суд констатує, що строк звернення з цим позовом до суду позивач не пропустив.

По суті спору суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначено Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011).

Згідно з пунктами 1 - 3 статті 9 Закону № 2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Отже, грошове забезпечення військовослужбовців включає усі встановлені законом надбавки, доплати та винагороди, передбачені під час проходження служби.

Щодо позовних вимог, які стосуються нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, за січень - серпень 2023 року у розмірі до 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, та передбачає надання відповідним органам влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відведення загрози, відсічі збройній агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1), який надалі неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України та діє й на сьогодні.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (пункт 1).

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України 28 лютого 2022 року видав постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пунктом 1 Постанови № 168 в редакції, яка діяла в період з 01 січня 2023 року по 20 січня 2023 року, установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Національної гвардії виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 2-1 Постанови № 168 в редакції, яка діяла в період з 01 січня 2023 року по 20 січня 2023 року, установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Пунктом 1 Постанови № 168 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2023 року № 43, чинної з 21 січня 2023 року, установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Національної гвардії виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 2-1 Постанови № 168 установлено, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень.

Отже, Постановою № 168 постановлено на період дії воєнного стану виплачувати на підставі наказів командирів (начальників) військовослужбовцям Національної гвардії України додаткову винагороду в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць.

Одночасно з цим пунктом 2-1 Постанови № 168 надано право керівникам відповідних міністерств та державних органів визначати порядок і умови виплати додаткової винагороди, а з 21 січня 2023 року також розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень.

На виконання пункту 2-1 Постанови № 168 наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26 січня 2023 року № 37 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 31 січня 2023 року за № 194/39250), затверджено Порядок та умови виплати на період дії воєнного стану додаткової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України (далі Порядок та умови, в редакції, яка діяла у період з 01 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року).

Відповідно до пункту 3 зазначеного наказу він набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з 01 лютого 2023 року.

Отже, з набранням чинності наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26 січня 2023 року № 37 та з огляду на обумовлену дату його застосування з 01 лютого 2023 року порядок, умови та розміри виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України в розмірі до 30000 гривень визначаються Порядком та умовами.

Відповідно до пункту 1 Порядку та умов вони визначають механізм виплати на період дії воєнного стану військовослужбовцям Національної гвардії України (далі - військовослужбовці) додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Згідно з пунктом 2 Порядку та умов на період дії воєнного стану додаткова винагорода виплачується:

1) у розмірі до 30000 гривень військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (бойовими розпорядженнями) в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань:

у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ;

у складі розгорнутих пунктів управління органів військового управління Національної гвардії України, що здійснюють безпосереднє управління військовими частинами (підрозділами), які залучаються до виконання завдань у межах операційних зон діючих угруповань військ (сил);

в оперативному підпорядкуванні, під оперативним контролем, оперативною взаємодією визначених органів військового управління Збройних Сил України, командувачів діючих угруповань військ (сил) та/або в межах їх зон відповідальності (операційних зон);

з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури;

із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій, крім випадків здійснення такого забезпечення в умовах вогневого ураження або безпосереднього зіткнення з противником;

з охорони та оборони дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних організацій в Україні;

з конвоювання осіб, узятих під варту та/або засуджених до позбавлення волі, перевезення військовополонених ворогів.

За змістом пункту 3 Порядку та умов до безпосередньої участі в бойових діях або заходах належить виконання військовослужбовцем у районах ведення воєнних (бойових) дій:

1) бойових (спеціальних) завдань на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно;

2) бойових (спеціальних) завдань із усебічного забезпечення військових частин (підрозділів), угруповань військ, інших складових сил оборони згідно з бойовими розпорядженнями в умовах вогневого ураження або безпосереднього зіткнення з противником (взаємного вогневого контакту);

3) завдань з ведення оперативної (військової, спеціальної) розвідки;

4) бойових (спеціальних) завдань з пошуку, виявлення та знешкодження диверсійно-розвідувальних груп, незаконних збройних формувань (озброєних осіб) в умовах безпосереднього зіткнення або взаємного вогневого контакту з противником;

5) бойових (спеціальних) завдань з виявлення та вогневого ураження повітряних цілей;

6) польотів, ведення повітряного бою, а також заходів з виводу повітряних суден з-під удару противника з виконанням зльоту згідно з бойовими розпорядженнями;

7) бойових завдань з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів у місцях виконання завдань за призначенням;

8) бойових завдань з охорони об`єктів під час нанесення по них вогневого ураження противником, відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення їх у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;

9) бойових завдань з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) артилерії.

Відповідно до пункту 4 Порядку та умов документами, що підтверджують безпосередню участь військовослужбовців у бойових діях або заходах, є:

бойовий наказ (бойове розпорядження);

журнал бойових дій або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або книга служби нарядів та подій, що відбувалися, або постова відомість під час охорони об`єкта (блокпоста, базового табору, складу ракетно-артилерійського озброєння, польового парку), на який було здійснено збройний напад, чи копії або витяги з них;

рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, із зазначенням військового звання, прізвища, власного імені та по батькові (за наявності), періодів (кількості днів) участі військовослужбовця в бойових діях або заходах.

Підтвердження виконання бойових завдань, визначених підпунктом 7 пункту 3 цих Порядку та умов, здійснюється на підставі таких документів:

витягу з наказу (бойового розпорядження) командувача Національної гвардії України, штабу оперативного (оперативно-тактичного) угруповання, начальника територіального управління, командира військової частини про виконання завдання з розмінування;

акта виконаних робіт з розмінування місцевості (акваторії, об`єкта) від вибухонебезпечних предметів (знешкодження та (або) знищення виявлених вибухонебезпечних предметів) та/або формуляра загороджень.

Пунктом 6 Порядку та умов визначено, що виплата додаткової винагороди військовослужбовцям здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) військових частин, вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я, установ Національної гвардії України, територіальних управлінь, Головного управління Національної гвардії України за місцем проходження військової служби, а їх командирам (начальникам) - на підставі наказів командирів (начальників) вищого рівня.

Позивач, покликаючись у позовній заяві на пункт 1 Постанови № 168, уважає, що має право на виплату додаткової винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), передбаченої цією постановою, в редакції, чинній з 01 січня 2023 року по 11 серпня 2023 року, за січень - серпень 2023 року у розмірі до 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць.

Оцінюючи такі доводи позивача, суд ураховує таке.

Аналіз наведених вище норм права вказує, що до 20 січня 2023 року додаткова винагорода військовослужбовцям Національної гвардії України виплачувалася в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць на підставі відповідних наказів командирів (начальників) безвідносно до якихось особливих умов (як-от виконання бойових завдань, участі у відповідних заходах, перебування на визначених територіях у період виконання/здійснення зазначених завдань/заходів тощо).

Суд встановив, що відповідно до виписки з карткового рахунку позивача за лютий 2023 року 03 лютого 2023 року позивачу виплачено додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168, у розмірі 29500,00 грн за січень 2023 року.

Отже, відповідач належно виконав свій обов`язок, передбачений пунктом 1 Постанови № 168, в редакції, яка діяла до 20 січня 2023 року, щодо виплати позивачу, як військовослужбовцю Національної гвардії України, додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, за січень 2023 року.

З огляду на це твердження позивача щодо ненарахування та невиплати йому відповідачем додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, за січень 2023 року є безпідставними, а позовні вимоги в цій частині, відповідно, задоволенню не підлягають.

Що стосується нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, за період з 01 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року, то суд наголошує, що починаючи з 21 січня 2023 року пункт 2-1 Постанови № 168 надав право керівникам відповідних міністерств та державних органів право визначати не лише порядок і умови виплати додаткової винагороди, а й розміри її виплати в розмірі до 30000 гривень.

На реалізацію пункту 2-1 Постанови № 168 Міністерство внутрішніх справ України своїм наказом від 26 січня 2023 року № 37 затвердило Порядок та умови виплати на період дії воєнного стану додаткової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України, аналіз положень яких дає підстави діє висновку про те, що додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць виплачується тим військовослужбовцям Національної гвардії, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (бойовими розпорядженнями).

Нарахування та виплата такої додаткової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України лише за сам факт їх перебування на військовій службі в умовах воєнного стану Порядком та умовами не передбачені.

Водночас виплата зазначеної додаткової винагороди здійснюється в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань), а не пропорційно дням перебування на військовій службі у період дії воєнного стану, як помилково уважає позивач.

У аспекті викладеного суд також зазначає, що суд своєю ухвалою від 09 січня 2026 року витребував у відповідача, зокрема документи, передбачені пунктом 4 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 26 січня 2023 року № 37, які підтверджують безпосередню участь позивача у бойових діях або заходах в період з 01 січня 2023 року по 31 серпня 2023 року (за наявності).

Однак витребуваних документів відповідач суду не надав.

Своєю чергою, відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Суд зазначає, що звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав позивач обтяжений обов`язком довести «небезпідставність» своїх доводів щодо порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази, зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду. Натомість відповідач належними та допустимими доказами повинен довести правомірність ухваленого ним рішення, вчиненої дії/бездіяльності щодо позивача.

В силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024 у справі № 400/1217/23: 1) обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 2) позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги, разом з поданням позовної заяви.

Утім, позивач жодними належними та допустимими доказами не довів факту виконання ним у період з 01 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) ні у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ; ні у складі розгорнутих пунктів управління органів військового управління Національної гвардії України, що здійснюють безпосереднє управління військовими частинами (підрозділами), які залучаються до виконання завдань у межах операційних зон діючих угруповань військ (сил); ні в оперативному підпорядкуванні, під оперативним контролем, оперативною взаємодією визначених органів військового управління Збройних Сил України, командувачів діючих угруповань військ (сил) та/або в межах їх зон відповідальності (операційних зон); ні з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури; ні із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій, крім випадків здійснення такого забезпечення в умовах вогневого ураження або безпосереднього зіткнення з противником; ні з охорони та оборони дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних організацій в Україні; ні з конвоювання осіб, узятих під варту та/або засуджених до позбавлення волі, перевезення військовополонених ворогів (підпункт 1 пункту 2 Порядку та умов).

У матеріалах справи відсутні документи, передбачені пунктом 4 розділу Порядку та умов, які підтверджували б безпосередню участь позивача у період з 01 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року у бойових діях або заходах, зокрема: бойові накази (бойові розпорядження); журнали бойових дій або журнали ведення оперативної обстановки, або бойові донесення, або книги служби нарядів та подій, що відбувалися, або постові відомості під час охорони об`єкта (блокпоста, базового табору, складу ракетно-артилерійського озброєння, польового парку), на який було здійснено збройний напад, чи копії або витяги з них; рапорти (донесення) командира підрозділу (групи) про участь позивача у бойових діях або заходах, із зазначенням військового звання, прізвища, власного імені та по батькові (за наявності), періодів (кількості днів) участі в бойових діях або заходах.

Більше того, жодних доводів та обґрунтувань щодо виконання позивачем у період з 01 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями), позовна заява не містить.

Тож, ураховуючи те, що у період з 01 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року позивач не виконував бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями), що підтверджується матеріалами справи, тому права на нарахування та виплату додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, в розмірі до 30000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань за вказаний період він не набув.

Підсумовуючи викладене у сукупності, суд доходить висновку проте, що в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати позивачу додаткової винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям на час дії воєнного стану», за січень - серпень 2023 року та зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачу додаткової винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям на час дії воєнного стану» в редакції, чинній з 01 січня 2023 року по 11 серпня 2023 року, за січень - серпень 2023 року у розмірі до 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць та з урахуванням фактично виплачених сум належить відмовити повністю.

Щодо позовних вимог, які стосуються нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

За змістом частини першої статті 47 КЗпП України (тут і надалі в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Суд відзначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, яку суд ураховує відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.

Суд відзначає, що нормами статей 116, 117 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується ситуацій, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Натомість частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих ситуацій, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Тож у цьому разі законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Якщо ж спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20.

Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення статті 117 КЗпП України, згідно із якою на відповідача покладається обов`язок виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

Крім того, у постанові від 16 лютого 2023 року у справі № 420/20192/21 Верховний Суд зауважив, що передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Зважаючи на викладене, питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.

З огляду на висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, що стосуються нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, за січень - серпень 2023 року, предметом розгляду у цій справі є позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середнє грошове забезпечення виключно за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати у день його звільнення з військової служби грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

При цьому доводи позивача щодо невиплати у повному обсязі компенсації вартості за неотримане речове майно суд не оцінює, позаяк це не є предметом розглядуваного спору з огляду на зміст позовних вимог та підстави позову.

Щодо правової природи грошової компенсації вартості за неотримане речове майно суд уважає, що таку належить розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Водночас стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно із якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил грошової компенсації вартості за неотримане речове майно затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 (далі Порядок № 178).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, зокрема у разі звільнення з військової служби.

Пунктом 4 Порядку № 178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Отже, чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у день виключення зі списків особового складу військової частини.

Тож грошова компенсація вартості за неотримане речове майно входить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

За цих обставин застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації у день виключення особи зі списків особового складу військової частини. Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем відповідної згоди на те.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 січня 2021 року у справі № 340/680/20, яку суд ураховує на підставі вимог частини п`ятої статті 242 КАС України.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 16 жовтня 2024 року № 304 з позивачем припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключено його зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 16 жовтня 2024 року.

Згідно з довідкою від 16 жовтня 2024 року № 26 про вартість речового майна, що належить до видачі старшому солдату ОСОБА_1 , виданою за підписом начальника речової служби військової частини НОМЕР_1 , сума грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, належної до виплати позивачу, становить 30214,15 грн.

Вказану грошову компенсацію у розмірі 28653,44 грн військова частина НОМЕР_1 виплатила позивачу 26 січня 2025 року, тобто більш ніж через три місяці після його звільнення з військової служби.

Отже, з наведеного випливає, що відповідач порушив строки розрахунку при звільненні з позивачем у частині виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Згода позивача на виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, зокрема й у частині виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, у матеріалах цієї справи відсутня.

Підсумовуючи вищенаведене, суд з урахуванням фактичних обставин справи та встановленого правового регулювання спірних правовідносин, які виникли між сторонами, доходить висновку про те, що, оскільки відповідач не провів з позивачем у день його звільнення з військової служби розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, то позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд звертає увагу на те, що за змістом позовної заяви позивач уважає, що має право на нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки виплати усіх сум, що належали йому при звільненні зі служби по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Отож, у справі, яка розглядається, суд встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зобов`язаний самостійно визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати до вчинення таких дій відповідача.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд і в постановах від 31 березня 2021 року у справі № 120/2617/20-а, від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20 та від 16 лютого 2023 року у справі № 420/20192/21.

Обраховуючи розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яке підлягає виплаті на користь позивача, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 розділу І Порядку № 100).

За змістом пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до особистої картки на грошове забезпечення за 2024 рік ОСОБА_1 розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (16 жовтня 2024 року) становив: 22650,00 грн за серпень 2024 року та 22780,02 грн (22650,00 грн (грошове забезпечення) + 130,20 грн індексації) за вересень 2024 року, разом 45430,20 грн.

Кількість календарних днів за серпень - вересень 2024 року становить 61 день.

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становить 744,75 грн (45430,20 грн/61 календарний день).

Період за час затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача виникає обов`язок випалити позивачу середнє грошове забезпечення, з урахуванням статті 117 КЗпП України (не більш як за шість місяців) обчислюється з 17 жовтня 2024 року (наступний день після звільнення) по 25 січня 2025 року включно (по день виплати, яка відбулася 26 січня 2025 року) та становить 101 календарний день.

Отже, сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні становить 75219,75 грн (744,75 грн х 101 календарних дні).

Оцінюючи, водночас, розмір середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, суд звертає увагу на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 (провадження №14-85цс25) відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок: «(…) Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців (…)».

Суд відзначає, що у порівнянні із розміром виплаченої позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (28653,44 грн) визначену судом у цій справі суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (75219,75 грн) не можна вважати співмірною, оскільки вона більш ніж у 2,5 рази її перевищує.

Отож, суд дійшов переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив відповідач, і сумою середнього грошового забезпечення за час затримки цієї виплати, а тому вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити таку виплату.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 805/3167/18-а, від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18.

З огляду на очевидну неспівмірність суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд уважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 28583,51 грн, зважаючи на такий розрахунок.

Зокрема, істотність частки складових грошової компенсації вартості за неотримане речове майно із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні становить: 28653,44 грн (сума грошової компенсації вартості за неотримане речове майно)/75219,75 грн (середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку) = 0,38.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,38, становить 28583,51 грн: 744,75 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 0,38 х 101 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні).

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Тож з урахуванням меж позовних вимог, а також обов`язку суду самостійно визначити суму відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача (а не зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити) на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі, який становить 28583,51 грн.

Крім цього, суд ураховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № 2340/3023/18, згідно з якою суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

За змістом частини першої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Пунктом 1 першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Втім, за подання цього позову до суду позивач за позовні вимоги, що стосуються нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, сплатив судовий збір у розмірі, який становить 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки від 10 березня 2025 року № 0.0..1.

Отже, позивач помилково сплатив судовий збір за позовні вимоги, за які він відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати.

За таких обставин суд зазначає, що помилково сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1211,20 грн може бути повернутий йому за його клопотанням, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Що стосується судового збору, сплаченого за позовні вимоги про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, то за такі позовні вимоги позивач сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки від 10 березня 2025 року № 0.0..1.

За змістом правил статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні задоволені судом частково, то за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача належить стягнути 605,60 грн сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл також не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 28583,51 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 605,60 грн сплаченого судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 02 березня 2026 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна