Справа № 320/59606/25
Суддя: Марія ДУБІНА
Дата ухвалення: 2026-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року Чернігів Справа № 320/59606/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі судді Дубіної М.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами справу за позовом ОСОБА_1 до Київського окружного адміністративного суду про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

04.12.2025 ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

визнати протиправною бездіяльність Київського окружного адміністративного суду щодо не виготовлення та невидачі виконавчого листа у справі № 640/427/21 за її позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві про стягнення нарахованої, але не виплаченої суддівської винагороди протягом 1025 днів (з 13.02.2023 по 04.12.2025);

визнати протиправною бездіяльність керівника та керуючого апаратом Київського окружного адміністративного суду щодо ненадання їй відповіді на письмові звернення від 12.04.2024 та від 09.01.2025 щодо підстав невидачі виконавчого листа у справі № 640/427/21;

зобов`язати керівника та керуючого апаратом Київського окружного адміністративного суду надати їй відповіді на письмові звернення від 12.04.2024 та від 09.01.2025 у відповідності до Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі Закон № 393/96-ВР).

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначає, що Київський окружний адміністративний суд в порушення вимог статті 373 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) з 13.02.2023 по 04.12.2025 не виготовив виконавчий лист у справі № 640/427/21 за її позовом, не вніс його протягом п`яти днів після набрання рішенням законної сили до Єдиного державного реєстру виконавчих документів та не видав його стягувачу на неодноразові його звернення, а ненадання відповіді керівником апарату цього суду на заяви від 12.04.2024 та від 09.01.2025 суперечить Закону № 393/96-ВР та є протиправною бездіяльністю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2025 позовну заяву ОСОБА_1 передано для визначення підсудності до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2025 визначено територіальну підсудність адміністративної справи №320/59606/25 за позовом ОСОБА_1 до Київського окружного адміністративного суду про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії Чернігівському окружному адміністративному суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2026 справу передано для розгляду судді Дубіній М.М.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Дубіної М.М. від 02.02.2026 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечуючи проти заявлених позовних вимог, вказує на відсутність бездіяльності з його боку, з посиланням на надмірне навантаження в суді, та оскільки виконавчий лист у справі № 640/427/21 виготовлений та виданий нарочно позивачці 04.12.2025, тому неактуальним є надання їй відповіді на її заяви про видачу виконавчого листа.

Суд, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, встановив наступне.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.07.2022 у справі № 640/427/21, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2023 з Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві стягнуто суму нарахованої, але не виплаченої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 в розмірі 246 016,17 грн.

Вказане рішення набрало в законну силу 08.02.2023, однак у добровільному порядку виконано не було.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-ІХ «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду м. Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», який набрав чинності 15.12.2022 Окружний адміністративний суд м. Києва було ліквідовано; відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень до цього Закону до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у справах, ухвалених Окружним адміністративним судом, здійснює Київський окружний адміністративний суд.

21.12.2023 позивачка звернулась до канцелярії Київського окружного адміністративного суду з заявою про видачу виконавчого листа, проте виконавчий лист не був виданий та її повідомлено, що він ще не виготовлений.

12.04.2024 позивачка звернулась з заявою на ім`я голови Київського окружного адміністративного суду з проханням повідомити її дату виготовлення виконавчого листа у справі № 640/427/21, на яку відповіді не отримала.

09.01.2025 позивачка звернулась з заявою на ім`я керівника апарату Київського окружного адміністративного суду про видачу їй виконавчого листа та повідомлення причин його невидачі протягом тривалого часу - понад рік, однак ні виконавчого листа, ні відповіді не отримала.

Судом встановлено, що виконавчий лист у справі № 640/427/21 було видано нарочно позивачці 04.12.2025, про що свідчить її розписка, яка міститься в матеріалах справи.

ОСОБА_1 , вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо виготовлення та видачі виконавчого листа у справі № 640/427/21 за її позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві про стягнення нарахованої, але не виплаченої суддівської винагороди протягом 1025 днів (з 13.02.2023 по 04.12.2025), а також бездіяльності керівника та керуючого апаратом Київського окружного адміністративного суду щодо ненадання їй відповіді на письмові звернення від 12.04.2024 та від 09.01.2025 щодо підстав невидачі виконавчого листа у справі № 640/427/21, звернулась до суду з цим позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, предметом спору у цій справі є бездіяльність відповідача та його посадової особи пов`язаною із видачею виконавчого листа у справі № 640/427/21 рішення, у якій ухвалено на користь позивачки та набрало законної сили, звернення якого до виконання врегульовано положеннями статті 373 КАС України.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1650 (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При цьому, суд наголошує на тому, що визначення належної юрисдикції передує розгляду справи по суті. Це означає, що перед тим, як суд почне розглядати справу по суті, він повинен переконатися, що має право розглядати цю категорію справ, оскільки Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Так, КАС України визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначеннями, наведеними у пунктах 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач уважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їхньої реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

На підставі частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із частиною першою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частин першої та третьої статті 6 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Конституційний Суд України у пункті 4.2 рішення від 23.05.2001 № 6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.

Таким чином, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, яка міститься, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 1340/4052/18, а також у постановах Верховного Суду, від 27.11.2019 у справі № 320/3328/19, від 26.05.2021 у справі №460/9271/20, від 06.07.2021 у справі №240/533/21, від 31.01.2023 у справі №640/13808/21.

Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими у постанові від 03.04.2018 у справі №820/5586/16, дії суду (судді), вчинені при виконанні своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.

Відповідно до висновків, сформованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі №826/56/18, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише в межах відповідної судової справи, у якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене в статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

За висновками, неодноразово викладеними Великою Палатою Верховного Суду, відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви (скарги) та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності. Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі відповідного порядку оскарження рішень, дій та бездіяльності суду.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду, у постановах від 21.11.2018 у справі №757/43355/16-ц, від 08.10.2020 у справі №826/56/18, а також правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 09.11.2020 у справі №420/3143/20, від 18.11.2021 у справі №580/3638/21, від 26.01.2023 у справі №420/9956/22, від 21.07.2022 у справі №580/5292/21, від 08.05.2023 у справі №580/2605/22, від 13.06.2024 у справі №280/8200/23, від 10.04.2025 у справі №560/19107/24, від 12.09.2025 у справі №160/30739/24, які в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховуються судом під час вирішення наведеного спору.

Судом встановлено на підставі матеріалів справи, що виконавчий лист у справі № 640/427/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві про стягнення нарахованої, але не виплаченої суддівської винагороди протягом, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.07.2022, у якій набрало законної сили 08.02.2023, було видано Київським окружним адміністративним судом позивачці 04.12.2025.

Суд встановив, що позовні вимоги у цій справі стосуються бездіяльності Київського окружного адміністративного суду, вчинення (невчинення) судом, яких передбачено процесуальним законом у конкретній справі № 640/427/21, тому не можуть бути оскаржені поза межами порядку, передбаченого відповідним процесуальним законом.

Отже, спірні правовідносини за своїм змістом не є владно-управлінськими, стосуються дій/ бездіяльності суду (судді) щодо процесуальних питань у межах конкретних справ. Цей спір не можна класифікувати як публічно-правовий.

Водночас поняття «позов, який не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» необхідно тлумачити більш широко: вказане поняття стосується як позову, який не може розглядатися за правилами адміністративного судочинства, так і тих позовів, які не підлягають судовому розгляду. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

При цьому, відповідні обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті.

Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що спірні правовідносини за своїм змістом не є владно-управлінськими, стосуються дій/бездіяльності суду (суддів) щодо процесуальних питань у межах конкретних справ, відповідно цей спір не можна класифікувати як публічно-правовий і спір у цій справі не може бути розглянутий у порядку адміністративного судочинства, а провадження по адміністративній справі №320/59606/25 за позовом ОСОБА_1 до Київського окружного адміністративного суду про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії слід закрити.

До того ж, суд звертає увагу на відсутність предмета спору у цьому випадку, оскільки ініційований 04.12.2025 позивачкою позов щодо бездіяльності Київського окружного адміністративного суду щодо виготовлення та видачі виконавчого листа у справі № 640/427/21 не існував, через те, що 04.12.2025 такий виконавчий лист їй було видано.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, щодо наявності підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Київського окружного адміністративного суду щодо не виготовлення та невидачі виконавчого листа у справі № 640/427/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві про стягнення нарахованої, але не виплаченої суддівської винагороди протягом 1025 днів (з 13.02.2023 по 04.12.2025), оскільки у цьому випадку адміністративним суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Керуючись статтями 238, 241, 248, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі № 320/59606/25 за позовом ОСОБА_1 до Київського окружного адміністративного суду про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Київського окружного адміністративного суду щодо невиготовлення та невидачі виконавчого листа у справі № 640/427/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві про стягнення нарахованої, але не виплаченої суддівської винагороди протягом 1025 днів (з 13.02.2023 по 04.12.2025).

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Марія ДУБІНА