Справа № 420/29616/25
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2026-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/29616/25
Перша інстанція: суддя Єфіменко К.С.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

при секретарі судового засідання Худика С.А.,

за участі апелянта позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Беженар Є.О.,

представника відповідача Куща В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

28 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Херсонської обласної прокуратури № 517к від 31.07.2025 про його звільнення з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури та з органів прокуратури;

- поновити його на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури;

- стягнути з Херсонської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2025 по день фактичного поновлення на посаді.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що наказом керівника Херсонської обласної прокуратури № 517к від 31.07.2025 його звільнено із займаної посади та з органів прокуратури за власним бажанням на підставі п. 7 частини 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Позивач зазначив, що вказаний наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки заява про звільнення за власним бажанням подана ним не у добровільному порядку, а під тиском керівництва Херсонської обласної прокуратури, текст якої був надісланий у повідомленні, дати, які в ній зазначенні, вказанні заступником керівника обласної прокуратури та начальником відділу кадрової роботи та державної служби обласної прокуратури. Крім того, позивач наголосив, що Херсонською обласною прокуратурою порушено вимоги Кодексу законів про працю та не додержано процедуру звільнення.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що посилання позивача на протиправність його звільнення з органів прокуратури є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. На підставі викладеного просив у позові відмовити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, надання невірної правової оцінки обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове - про задоволення позову у повному обсязі. Апелянт наголошує, що зважаючи на те, що Закон України «Про прокуратуру», надаючи можливість звільнення за власним бажанням, не деталізує та не конкретизує підстави звільнення, то субсидіарно до спеціального Закону України «Про прокуратуру» повинна застосовуватися стаття 38 КЗпП України, що є сталою практикою Верховного Суду (постанова Верховного суду від 11.07.2028 у справі № 821/761/17). Так, стаття 38 КЗпП України встановлює загальне правило, відповідно до якого звільнення працівника, який подав заяву про розірвання трудових відносин, відбувається за два тижні з моменту подання заяви про звільнення. При цьому, стаття 38 КЗпП містить виключний перелік фактичних обставин при наявності яких, роботодавець зобов`язаний звільнити особу з дати, вказаній в заяві працівника про звільнення, але не раніше трьох днів з моменту подання такої заяви. Дослідженням в судовому засіданні заяви ОСОБА_1 встановлено, що заява про звільнення датована 28.07.2025 із зазначенням дати звільнення - 31.07.2025. В суді першої інстанції встановлено, що вказана заява ОСОБА_1 про звільнення «за власним бажанням» не містить обов`язкових фактичних обставин, перерахованих в ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, в порушення вимог ст. 38 КЗпП України, при поданні заяви про звільнення не існувало будь-яких обставини, передбачених Законом, які б дозволяли керівнику Херсонської обласної прокуратури звільняти ОСОБА_1 за три дні з дати подачі заяви про звільнення. У зв`язку із викладеним, апелянт наголосив про порушення Херсонською обласною прокуратурою порядку його звільнення «за власним бажанням», у порядку, що прямо передбачено статтею 38 КзПП України. У зв`язку з порушенням процедури і порядку звільнення ОСОБА_1 , що виразилося у відсутності фактичних підстав для звільнення за три дні, передбачених законодавством, вказане звільнення є незаконним, трудові права ОСОБА_1 порушені та підлягають судовому захисту у спосіб, визначений в позовної заяві, а саме скасування наказу про звільнення та поновлення в попередній посаді.

В доповненні до апеляційної скарги позивач додатково зазначив, що судом першої інстанції не враховано те, що наказ керівника Херсонської обласної прокуратури № 84 від 31.07.2025, яким призначено службове розслідування за фактом можливого вчинення ним дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів в його об`єктивності, слугував інструментом примушування його до звільнення за власним бажанням. Апелянт наголосив, що керівництвом Херсонської обласної прокуратури йому наголошено, що у разі не написання заяви про звільнення за власним бажанням, його було б звільнено внаслідок вчинення дисциплінарного проступку.

Апелянт також зазначив, що внутрішні документи, зокрема, з кадрових питань підлягають обов`язковій реєстрації з відображенням руху документів у реєстраційно-моніторинговій картці, а стосовно документів у паперовій формі у відповідних реєстрах. Заява про звільнення за власним бажанням не відноситься до переліку документів, які не підлягають реєстрації, відповідно до додатку № 5 до Тимчасової інструкції з діловодства в органах прокуратури України (пункт 4.2.7). Разом із тим, судом першої інстанції не врахованого той факт, що в даній справі відсутні належні та допустимі докази реєстрації в обласній прокуратурі заяви позивача про звільнення за власним бажанням.

Додатково апелянт послався на те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 224, 225 КАС України у судовому засіданні, яке відбулося 09.12.2025, тобто після з`ясування всіх обставин у справі та перевірки їх доказами, зокрема після проведення допиту свідків, оголосив про завершення з`ясування всіх обставин у справі та перевірки їх доказами та перехід до стадії ухвалення судового рішення, не надавши позивачу та його представнику можливість виступити з промовами (заключними словами) у судових дебатах, що підтверджується аудіозаписом судового засідання.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.07.2025 ОСОБА_1 , який з 09.02.2023 перебував на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури, власноручно написано та подано заяву про звільнення із займаної посади та з органів прокуратури за власним бажанням на підставі пункту 7 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 31 липня 2025 року.

Наказом керівника Херсонської обласної прокуратури від 31.07.2025 № 517к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади та з органів прокуратури у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням на підставі п.7 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

31.07.2025 проведено остаточний розрахунок та направлено платіжне доручення на перерахування належних до виплати коштів до банківської установи, у якій обслуговувався працівник.

Позивач вважає даний наказ протиправним, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства та таким, що підлягає скасуванню, оскільки заява про звільнення за власним бажанням написана ним під тиском, в умовах нестабільного емоційного стану, в іншу дату, ніж зазначено у заяві, яка не була зареєстрована в установленому законодавством порядку в системі документообігу органів прокуратури.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, врахувавши волевиявлення позивача щодо його звільнення, погодження дати звільнення з відповідачем, дійшов висновку про правомірність наказу відповідача № 517к від 31.07.2025 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури та з органів прокуратури у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням на підставі п.7 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 31 липня 2025 року.

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України закріплені в Законі України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ.

Статтею 51 Закону № 1697 визначені загальні умови звільнення прокурора з посади, припиненню його повноважень на посаді.

Так, за приписами п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону №1697, прокурор звільняється з посади у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.51 Закону № 1697, особами, які в установленому цим Законом порядку приймають рішення про звільнення прокурора з посади, є, зокрема, керівник обласної прокуратури - стосовно прокурорів відповідної обласної прокуратури та прокурорів окружних прокуратур, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 10.02.2022 року №25 затверджено Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури України, яке визначає основні напрями організації кадрової роботи в органах прокуратури України.

Відповідно до п.1 розділу VI Положення № 25, звільнення прокурора з посади здійснюється наказом керівника органу прокуратури, визначеного частиною другою статті 51 Закону, на підставах, у порядку та з урахуванням особливостей, передбачених Законом, Положенням, та з дотриманням встановлених законодавством про працю гарантій.

Згідно п.8 розділу VІ Положення № 25, у разі подання прокурором заяви про звільнення з посади за власним бажанням звільнення проводиться уповноваженим керівником прокуратури з дати, зазначеної в заяві. Заява про звільнення подається не пізніше ніж за три дні до вказаної у ній дати. Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Вищевикладене свідчить про те, що заява про звільнення за власним бажанням з посади прокурора обласної прокуратури може бути подана не пізніше, ніж за 3 дні до бажаної дати звільненні.

Апелянт, зазначає про те, що його заява про звільнення за власним бажанням з органів прокуратури з 31 липня 2025 року написана не 28 липня 2025 року, як зазначено в заяві, а фактично того ж дня 31.07.2025 року.

З матеріалів справи вбачається, що 31.07.2025 у період часу з 07.10 год. до 11.01 год., слідчими Державного бюро розслідувань за місцем його мешкання проведено обшук.

Після початку проведення вказаної слідчої дії стосовно позивача, він доповів про її проведення своєму безпосередньому керівнику ОСОБА_2 , начальнику відділу кадрової роботи та державної служби обласної прокуратури ОСОБА_3 та заступнику керівника обласної прокуратури ОСОБА_4 . Як зазначив позивач, під час його доповіді про це, не розібравшись з обставинами, причинами, підставами та наслідками проведення вказаної слідчої дії, керівником обласної прокуратури ОСОБА_5 та його заступником Коваленком А.О., який цього дня перебував у відрядженні у місті Херсоні, в грубій формі наказано позивачу писати заяву на звільнення з посади та з органів прокуратури. Після цього, як зазначив позивач, йому систематично почав телефонувати начальник відділу кадрової роботи та державної служби обласної прокуратури Кравченко М.А., зокрема об 12:09 год, 13:50 год., 13:52 год. (що підтверджується відповідними скріншотами з мобільного телефону) та говорити про необхідність термінового написання заяви на звільнення, погрожуючи негативними наслідками, а саме звільненням за результатами дисциплінарного провадження, не влаштування в подальшому на роботу, кримінальним переслідуванням.

Позивач в ході розгляду справи пояснив, що прибув на робоче місце 31.07.2025 року приблизно о 14:00 год., після завершення проведення обшуку, та засобами месенджеру «WhatsApp» о 14:07 год. начальник відділу кадрової роботи та державної служби обласної прокуратури Кравченко М.А. скинув фото заяви на звільнення та зазначив про необхідність написання посади в шапці повністю, у тексті звільнити з 31 липня 2025 року, про що до матеріалів справи долучений відповідний скріншот. Під час телефонного дзвінку, який мав місце в 14:48 год. ОСОБА_3 вказав, як зазначає позивач, зазначити в заяві дату її написання 28.07.2025.

О 15.30 год. позивач звернувся за допомогою до КНП «Миколаївська міська лікарня № 5» Миколаївської міської ради, після огляду лікарями якої в нього констатовано підвищення тиску, пульсу та рекомендовано прийняти транквілізатор (а.с.73-74).

Позивач зазначив, що о 16.15 він повернувся до свого робочого місця, після чого його викликав до себе заступник керівника обласної прокуратури ОСОБА_4 , який вже повернувся з міста Херсона та почав вимагати написати заяву на звільнення.

Крім того, позивачу зателефонував начальник відділу кадрової роботи та державної служби обласної прокуратури Кравченко М.А. та повідомив, що відносно нього, наказом керівника обласної прокуратури, призначено службове розслідування, та якщо позивач не напише заяву про звільнення за власним бажанням, його буде все одно звільнено, але вже за результатами службового розслідування, що підтверджується наказом від 31.07.2025 про призначення службового розслідування.

Позивач зазначив, що після цього, під тиском та під диктовку заступника керівника обласної прокуратури, погано себе почуваючи через постійний тиск та погрози, перебуваючи в пригніченому стані, він почав писати заяву на звільнення, декілька разів її переписуючи. Приблизно о 16.40 год. вказана заява була написана, яка відразу була відібрана заступником керівника обласної прокуратури ОСОБА_4 , який її сфотографував та за допомогою месенджеру «WhatsApp» відправив керівнику обласної прокуратури та начальнику відділу кадрової роботи та державної служби. Вже через 1 хвилину, о 16.41 год. заступником керівника обласної прокуратури позивачу було надано фотокопію наказу керівника обласної прокуратури № 517к від 31.07.2025, який також був отриманий ним за допомогою месенджеру «WhatsApp» та шляхом застосування морального та психологічного тиску й погроз примушено з ним ознайомитися.

Судова колегія наголошує, що відповідачем не спростовано твердження позивача про дату подання заяви про звільнення в день видання оскаржуваного наказу - 31.07.2025. Крім того, відповідачем не надано ані суду першої інстанції, ані адвокату на адвокатський запит жодних документів, зокрема реєстрів приймання передачі заяви ОСОБА_1 на звільнення.

Викладене у сукупності свідчить про обґрунтованість доводів позивача, що на нього здійснювався тиск, зокрема і через призначення службового розслідування.

Допитані в судовому засіданні в Одеському окружному адміністративному суді 09.12.2025 року свідок ОСОБА_6 , яка працює на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України, зазначила, що позивач повідомив їй 31 липня 2025 року про те, що його примусили написати заяву про звільнення, але не пояснив їй, хто це був та за що його примусили це зробити. Крім того, свідок зазначила, що за її внутрішнім переконанням та спостереженням, позивач не мав наміру на звільнення.

Допитаний в суді апеляційної інстанції 11 лютого 2026 року свідок ОСОБА_7 , який працює на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України, повідомив, що він перебував у відпустці 21.07.2025-03.08.2025, однак до 21 липня 2025 року ОСОБА_1 не висловлював жодних намірів на звільнення.

Допитана в суді апеляційної інстанції 18 лютого 2026 року свідок ОСОБА_8 , яка працює на посаді головного спеціаліста відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України, повідомила, що ОСОБА_1 планував подальшу роботу, як начальник відділу, зокрема за період липень вересень 2025 року вживав заходи щодо заповнення вакантних посад та у серпні 2025 року планував свою відпустку. Свідок повідомила, що про намір звільнитися з посади ОСОБА_1 їй не повідомляв.

Судова колегія також враховує, що наказом керівника обласної прокуратури № 502 від 24.07.2025, у зв`язку з перебуванням начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури Кравченка О.В. у плановій щорічній відпустці на ОСОБА_1 з 29 липня 2025 року, тобто на період відпустки ОСОБА_2 покладено виконання обов`язків начальника управління. У зв`язку з перебуванням ОСОБА_2 у відпустці до 03.08.2025 включно, обов`язки начальника управління позивач мав виконувати до 03.08.2025 включно (згідно наказу).

Викладене додатково підтверджує доводи позивача щодо нелогічності звільнення його за власним бажанням з 31 липня 2025 року, за резолюцією керівника від 28 липня 2025 року, так як керівник обласної прокуратури своїм наказом від 24.07.2025 поклав на нього обов`язки начальника управління до 03.08.2025 включно, та не приймав у період часу з 28 по 30 липня 2025 року нового наказу про покладання обов`язків начальника управління на іншого працівника.

Зазначені вище обставини у сукупності підтверджують відсутність у ОСОБА_1 дійсного волевиявлення на звільнення з посади та з органів прокуратури.

Щодо доводів відсутності реєстрації заяви про звільнення.

Про необхідність дослідження обставин відсутності реєстрації такої заяви наголошено Верховним Судом в постанові від 03.06.2020 року у справі №0540/6561/18-а.

Наказом Генеральної прокуратури України від 12.02.2019 року №27 затверджено Тимчасову інструкцію з діловодства в органах прокуратури України, яка встановлює загальні правила роботи з документами органів прокуратури України, створеними в електронній та паперовій формах, регламентує порядок опрацювання документів із часу їх створення, надходження до відправлення або передавання до архівного фонду прокуратури з урахуванням впровадження інформаційних технологій та електронного документообігу. Інструкція визначає порядок приймання, реєстрації, обліку, перекладу, підготовки, оформлення (у тому числі філологічного редагування), тиражування, відправлення, контролю за виконанням документів на паперових і електронних носіях, формування таких документів у справи, наглядові провадження, їх зберігання та використання, а також встановлює єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, правила роботи з інформаційною системою «Система електронного документообігу органів прокуратури України та системою електронної взаємодії органів виконавчої влади.

Відповідно до п. 4.1.1 Інструкції приймання документів, що надходять до прокуратури як в електронному вигляді, так і в паперовій формі, здійснюється централізовано службою діловодства.

Згідно з пунктами 5.1.1 та 5.1.2 Інструкції, реєстрація документів усіх видів полягає у створенні запису облікових даних про документ та оформлення реєстраційно-моніторингової картки в ІС «СЕД» із зазначенням обов`язкових реквізитів, за допомогою яких фіксується факт створення, відправлення або одержання, документа шляхом проставлення на ньому штампа (штрих-коду), реєстраційного номера з подальшим внесенням до реєстраційно-моніторингової картки необхідних відомостей. Вхідні, внутрішні, вихідні, інші документи незалежно від форми їх створення, реєструються в ІС «СЕД».

Відповідно до п. 3.20 Інструкції працівники прокуратури, які отримали документи в паперовій формі без реєстрації у прокуратурі, повинні невідкладно особисто або за участі працівника, який забезпечує ведення діловодства, передати такі документи у відповідний підрозділ (працівнику) служби діловодства для здійснення реєстрації у загальному порядку в ІС «СЕД».

Документи, надані для реєстрації, обов`язково повинні містити відмітки про дату, посаду та прізвище особи, що їх отримала, інформацію про додатки та їх місцезнаходження (у разі наявності)

Крім того, відповідно до п. 6.1-6.9 Інструкції, порядок розгляду і виконання документів в органах прокуратури встановлюється регламентом прокуратури, цією Інструкцією та іншими організаційно-розпорядчими документами прокуратури.

Зареєстровані документи через ІС «СЕД» автоматично передаються для первинного розгляду керівникам прокуратур, структурних підрозділів.

Зареєстровані документи у паперовій формі передаються для первинного розгляду керівникам прокуратур, структурних підрозділів у день їх надходження або наступного робочого дня в разі їх надходження за годину до кінця робочого дня, а термінові негайно.

Зареєстрований документ, опрацьований відповідно до вимог регламенту прокуратури, цієї Інструкції, інших організаційно-розпорядчих документів прокуратури, за фактом внесення в реєстраційно-моніторингову картку відомостей про структурний підрозділ, до компетенції якого належить вирішення порушених у ньому питань, автоматично передається на розгляд через ІС «СЕД».

При визначенні декількох виконавців документ згідно з даними, вказаними в реєстраційно-моніторинговій картці, автоматично та одночасно надходить їм на розгляд.

Документи, вирішення яких належить до компетенції кількох структурних підрозділів, підпорядкованих різним заступникам Генерального прокурора, керівників регіональних прокуратур, передаються на доповідь в Офісі Генерального прокурора першому заступнику Генерального прокурора, у регіональних прокуратурах їх керівникам, які визначають виконавців.

За результатами розгляду в ІС «СЕД» ставиться електронна резолюція, в якій зазначаються виконавці, порядок розгляду, а за потреби строк виконання.

Усі електронні резолюції, накладені на документ в електронній формі, вносяться до реєстраційно-моніторингової картки, нерозривно пов`язані з нею та додатково містять логічне посилання на електронні резолюції керівників вищого рівня (дерево електронних резолюцій).

На електронну резолюцію посадової особи накладається кваліфікований електронний підпис такої особи.

Факти передачі документів виконавцям ІС «СЕД» автоматично фіксує в реєстраційно-моніторинговій картці.

Крім того, додатком 5 до наказу Генеральної прокуратури України від 12.02.2019 року №27 затверджений Перелік вхідних документів, що не підлягають реєстрації в органах прокуратури.

До вказаного переліку не належать внутрішньовідомчі документи такі як, заяви на звільнення.

За відсутності необхідної реєстрації поданої позивачем заяви про звільнення, неможливо підтвердити чи спростувати доводи сторін, чи написана заява позивача у день звільнення - 31 липня 2025 року, чи за три дні до цієї дати 28 липня 2025 року, як вказано у заяві.

З вищевикладених приписів Інструкції вбачається, що внутрішні документи, зокрема, з кадрових питань підлягають обов`язковій реєстрації з відображенням руху документів у реєстраційно - моніторинговій картці, а стосовно документів у паперовій формі у відповідних реєстрах.

Зазначенні висновки кореспондуються з позицією Верховного суду, викладеною зокрема у пункті 34 постанови від 03.06.2020 по справі №540/6561/18-а, в якій ВС дійшов висновку, що відповідачем (роботодавцем) не спростовано аргументів позивача (працівника) з приводу відсутності реєстрації заяви про звільнення в ЄССІ (аналог СЕДу до 2019 року).

Аналізуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до положень Інструкції заява позивача про звільнення за власним бажанням мала бути зареєстрована в системі електронного документообігу та містити резолюцію керівника, на адресу якого була спрямована спірна заява, однак відповідних доказів матеріали справи не містять.

Оцінюючи викладені обставини у сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта про недотримання відповідачем строку його звільнення, а саме: за три дні до дати бажаного звільнення.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що заява про звільнення не містила обов`язкових підстав для звільнення за власним бажанням, як то передбачено ст.38 КЗпП України. Натомість, відповідач зазначає, що ст.38 КЗпП України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Норми Закону №1697-VІІ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України.

Однак, з аналізу Закону №1697-VІІ встановлено, що у ньому відсутня діюча норма, як спеціального закону, що регулює порядок та строки звільнення за власним бажанням, а тому таке звільнення повинно проводитися з дотриманням гарантій, встановлених чинним законодавством про працю.

Так, частиною 1 статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина 2 статті 38 КЗпП України).

Отже, наведеними положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26.10.2016 у справі №6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду по справі № 440/2466/20 від 22 грудня 2021 року, у якій також наголошено, що у заяві про звільнення не зазначено позивачем поважної причини, яка перешкоджає йому виконувати покладені обов`язки на такій посаді (відповідно до ст..38 КЗпП України), що фактично є відображенням відсутності у заявника дійсного наміру звільнитися за власним бажанням.

Як вбачається з заяви ОСОБА_1 , остання не містила поважної причини, яка перешкоджає йому виконувати покладені обов`язки за займаною посадою, які визначені ст.38 КЗпП України, що фактично є відображенням відсутності у заявника дійсного наміру звільнитися за власним бажанням.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає прийнятними доводи ОСОБА_1 , що він не мав наміру на звільнення, заява про звільнення написана ним під тиском, в умовах нестабільного емоційного стану, у сильному хворобливому стані.

Щодо доводів відповідача в частині цілеспрямованості дій позивача з метою запобігання настання негативних наслідків за потенційне вчинення дисциплінарного проступку, колегія суддів враховує, що по-перше, матеріали службового розслідування від 31 липня 2025 року не є предметом розгляду у даній справі. Крім того, відносно позивача службове розслідування припинено у зв`язку із його звільненням.

По-друге, згідно повідомлення слідчого Головного слідчого управління ДБР від 20.01.2026 за №10-2-02-02-1319 в порядку ст. 290 КПК України про завершення досудового розслідування кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001144, в рамках якого у позивача проведено обшук 31.07.2025 року, позивач не є підозрюваним у вказаному кримінальному провадженні.

Тому твердження відповідача в частині спрямованості дій позивача на уникнення відповідальності за вчинений проступок та створення штучних підстав для поновлення на посаді не знайшло підтвердження під час розгляду цієї справи.

Додатково колегія суддів враховує, що 22.12.2025 року та 30.12.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Державного бюро розслідувань із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 172, частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України з тих питань, що 31.07.2025 у період часу з 11:00 до 16:40 годин, посадові особи Херсонської обласної прокуратури, грубо порушуючи законодавство про працю України, застосовуючи моральний, психологічний тиск, що виражався у примушуванні написання ОСОБА_1 заяви про звільнення з посади та органів прокуратури, направлення засобами месенджеру «Whatsapp» бланку відповідної заяви, вказання дати написання заяви та причини саме такої дати, погрозах дисциплінарною та кримінальною відповідальністю, примусили звільнитись його з адміністративної посади та з органів прокуратури України. Позивач повідомив ДБР, що посадові особи Херсонської обласної прокуратури, проставивши на його заяві про звільнення з адміністративної посади та з органів прокуратури, яка була написана 31.07.2025 о 16:40 год., дату 28.07.2025, вчинили інше підроблення документів.

Листом від 08 січня 2026 року ДБР повідомило позивача, що його звернення направлено для організації розгляду до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що в діях ОСОБА_1 був відсутній реальний намір та бажання звільнятися з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури, а тому наказ керівника Херсонської обласної прокуратури № 517к від 31.07.2025 про звільнення ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

За приписами ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року по справі №804/958/16 зазначено, що з аналізу ст. 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

З огляду на протиправність наказу про звільнення, наявні правові підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури з дня звільнення з 31 липня 2025 року.

Оскільки за наслідками судового розгляду судом прийнято рішення про поновлення позивача на посаді, також на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 2 даного Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

За приписами абз. 3 п. 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно п. п. 5 і 8 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

З довідки Херсонської обласної прокуратури вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи складає 3 623,25 грн (74 416,50+77 760 грн/42дні).

Період вимушеного прогулу складається з 01 серпня 2025 року (наступного після звільнення дня) по 25 лютого 2026 року (дату ухвалення судового рішення про поновлення на посаді) та становить 149 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 539 864,25 грн (3 623,25х149).

Суд першої інстанції на вищевикладені обставини уваги не звернув, надав невірну правову оцінку обставинам справи, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.п.2,3 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.308,310,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року скасувати та ухвалити постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ керівника Херсонської обласної прокуратури № 517к від 31.07.2025 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури та з органів прокуратури.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури з 31 липня 2025 року.

Стягнути з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2025 року по 25 лютого 2026 року включно у розмірі 539 864,25грн (п`ятсот тридцять дев`ять тисяч вісімсот шістдесят чотири гривні двадцять п`ять копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 02 березня 2026 року.

Головуючий: Н.В. Вербицька

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: К.В. Кравченко