Справа № 520/11012/25
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2026-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 р. Справа № 520/11012/25

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Бегунца А.О. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2025 (головуючий суддя І інстанції: Лук`яненко М.О.) по справі № 520/11012/25

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у м.Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДПС у м. Києві від 07 листопада 2024 року №.

В обґрунтування позову зазначив, що спірним податковим повідомленням-рішенням йому нараховано штрафні санкції за не надання контролюючому органу документів, які підтверджують облік товарних запасів, що знаходяться у місці продажу.

Водночас, на час перевірки податковий орган не надав позивачу достатньо часу для пред`явлення запитуваних документів, враховуючи, що перевірка проводилась у торгівельному об`єкті, розташованому у м. Хмельницький, тоді як первинна документація зберігалась за місцем реєстрації підприємницької діяльності у м. Києві.

Переконував, що під час здійснення фактичної перевірки, перевіряючим надавались всі документи на внутрішнє переміщення товарів, зокрема, накладна на внутрішнє переміщення товарно-матеріальних цінностей, форма обліку товарних запасів, що спростовує доводи про їх відсутність.

Зауважив, що сама по собі відсутність під час проведення перевірки первинних документів за місцем реалізації або зберігання товарів не може бути підставою для застосування відповідальності за умови, що облік таких товарів здійснюється належним чином.

Також, звертав увагу на порушення податковим органом порядку проведення фактичної перевірки та прийняття податкового повідомлення-рішення, а саме: відсутність обґрунтувань у наказі на її проведення конкретних підстав, які зумовили необхідність проведення перевірки.

З урахуванням наведеного, вважав спірне податкове повідомлення-рішення протиправним та просив суд його скасувати.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що контролюючим органом правомірно проведено фактичну перевірку та застосовано штрафні санкції, хоча перевірка призначена й проведена без наявності визначених законом підстав.

Зауважує, що спірним наказом призначено перевірку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », тоді як відомостей щодо ФОП ОСОБА_1 в ньому не зазначено, при цьому наказ не містить й інформації щодо можливого порушення позивачем як суб`єктом господарювання вимог податкового законодавства. Таким чином, податковим органом безпідставно проведено фактичну перевірку саме ФОП ОСОБА_1 та застосовано до нього штрафні санкції.

Вказує, що судом першої інстанції неповно встановлено фактичні обставини справи, безпідставно зазначено про призначення та проведення фактичної перевірки ГУ ДПС у м. Києві, тоді як остання проведена ГУ ДПС у Хмельницькій області, надано оцінку наказу ГУ ДПС у м. Києві про призначення фактичної перевірки, який відсутній в матеріалах справи та щодо якого позивач не висловлював зауважень.

Вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 26.03.2024 у справі №420/9909/23, яка стосується застосування та тлумачення положень п.п. 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 ПК України, тоді як за висновками суду першої інстанції перевірка проведена на підставі п.п. 80.2.6 п. 80.2 ст. 80 ПК України.

Також, звертає увагу, що судом першої інстанції не надано належну оцінку первинним документам, поданим платником до перевірки на підтвердження обліку товарних запасів, що знаходяться у місці продажу, зокрема, накладним на внутрішнє переміщення товарно-матеріальних запасів, так і не враховано додаткові пояснення, в яких позивачем детально викладено обставини щодо ведення обліку товарних запасів та надано аргументацію про непослідовність дій контролюючого органу.

Вважає, що ним не порушено вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а отже і спірне податкове повідомлення-рішення складено податковим органом за відсутності правових підстав.

ГУ ДПС у м. Києві (далі - відповідач) подало відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця, перебуває на обліку в ГУ ДПС у м. Києві.

Наказом ГУ ДПС у Хмельницькій області від 08.10.2024 № 4299-П призначено фактичну перевірку об`єкта торгівлі «Техно їжак», що здійснює діяльність в ТРЦ «Oasis» за адресою: Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Степана Бандери, 2а з 08 жовтня 2024 р. тривалістю 10 діб.

В період з 08.10.2024 до 17.10.2024 посадовими особами ГУ ДПС у Хмельницькій області, на підставі наказу від 08.10.2024 направлень, проведено фактичну перевірку магазину «Техно їжак», за наслідками якої складено акт № 23024/22-01-07-05/ від 17.10.2024.

За висновками акту перевірки зазначено про порушення порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, а саме: під час проведення перевірки не надано документи на загальну суму 35 698,00 грн, які підтверджують облік та походження товарів, що на момент перевірки знаходились у місці продажу (господарському об`єкті): б/у apple iPhone 13 128gb Midnight за ціною 20 699 грн (фкч № від 11.10.2024 додаток 2 до акту перевірки); мобільний телефон за ціною 14 499 грн (фкч №318937940 від 12.10.2024 додаток 2 до акту перевірки).

З урахуванням наведеного, податковим органом встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 п. 12 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

07.11.2024 ГУ ДПС у м. Києві на підставі акту перевірки, прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 35 698,00 грн.

Не погодившись з податковим повідомленням - рішенням, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того перевірка проведена податковим органом з дотриманням процедури, а спірне податкове повідомлення-рішення прийнято в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що встановлений податковим законодавством.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані ПК України.

Як передбачено пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України, контролюючі органи, які визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до пп. 20.1.10 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право здійснювати контроль за додержанням законодавства з питань регулювання обігу готівки (крім банків), порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів.

Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначаються Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР (далі - Закон № 265/95-ВР).

Відповідно до ст. 15 Закону № 265/95-ВР контроль за додержанням суб`єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, інших емітованих платіжних інструментів та інших вимог цього Закону здійснюють контролюючі органи шляхом проведення фактичних та документальних перевірок відповідно до Податкового кодексу України.

Згідно з п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) (пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України).

Порядок проведення фактичної перевірки врегульовано статтею 80 ПК України, пунктом 80.1 якої передбачено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Пунктом 80.2 статті 80 ПК України визначено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких обставин: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів (80.2.2); у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації (80.2.7).

Згідно з п. 80.5 ст. 80 ПК України допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.

З аналізу вказаних положень убачається, що посадові особи контролюючого органу уповноважені розпочати проведення фактичної перевірки за умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог Податкового кодексу України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).

Формулювання конкретного змісту наказу є дискрецією контролюючого органу, однак, з обов`язковим дотриманням вимог норм абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо змісту наказу про проведення перевірки. У разі встановлення в одному підпункті статті декількох самостійних підстав для проведення перевірки, кожна з них не обов`язково має бути сформульована тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте повинна бути чітко визначена та відповідати правовій нормі. Виконання такої вимоги забезпечує розуміння суб`єктом господарювання причин, що зумовили проведення перевірки, а також кола питань, які можуть бути її предметом, залежно від підстави проведення. У такій ситуації в разі виникнення спору щодо наявності дійсних підстав для проведення перевірки або обґрунтованості припущень щодо вчинення суб`єктом господарювання порушень суд має можливість перевірити ці питання під час розгляду адміністративної справи.

У судовій практиці прийнято розрізняти юридичну підставу, як елемент для проведення перевірки, та фактичну підставу, яка розкриває сукупність обставин, що характеризують (зумовлюють) юридичну підставу. Відображенням юридичної підстави є наведення у наказі податкового органу відповідної норми ПК України, яка надає право для проведення перевірки. Відображенням фактичної підстави вважається наведення конкретних обставин (фактів), існування яких вказує на наявність юридичної підстави.

Судом встановлено, що підставами проведення перевірки контролюючим органом у спірному наказі від 08.10.2024 № 4299-П зазначено підпункти 80.2.2, 80.2.7 пункту 80.2 статті 80, пп. 69.2 п. 69 підрозділу 10 ПК України, Закон № 265/95-ВР, а метою: здійснення контролю за дотриманням вимог законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, дотриманням роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку дотриманню контролюючим органом вимог пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо змісту наказу, дійшов висновку, що спірний наказ містить усі обов`язкові реквізити, передбачені пунктом 81.1 статті 81 ПК України, натомість відсутність деталізації у ньому обставин можливого порушення платником податку вимог законодавства не є достатньою підставою визнання його протиправним.

Разом з тим, суд першої інстанції залишив поза увагою невідповідність нормативної підстави у спірному наказі для призначення перевірки її меті та відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження правомірності її призначення.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що нормативною підставою для призначення перевірки у наказі від 08.10.2024 податковим органом визначено підпункти 80.2.2, 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

Зазначеними нормами ПК України передбачено можливість проведення фактичної перевірки платника податку у випадку наявності/отримання інформації від визначеного кола суб`єктів щодо можливого допущеного порушення податкової дисципліни у сферах здійснення платниками податків розрахункових операцій, наявності чи відсутності відповідних дозвільних документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів, використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

Натомість, метою проведення перевірки у наказі визначено: здійснення контролю за дотриманням вимог законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, дотриманням роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками.

Колегія суддів зазначає, що здійснення податковим органом контролю за дотриманням вимог законодавства є самостійною підставою для призначення фактичної перевірки на підставі пп. 80.2.5 п. 80.2 ст 80 ПК України (здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального), тоді як підпункти 80.2.2, 80.2.7 п. 80.2 ст. 80 ПК України вимагають саме наявності/отримання інформації від визначеного кола суб`єктів щодо можливого допущеного порушення суб`єктом господарювання.

Таким чином, сформульована у наказі мета перевірки не може ототожнюватися з підставою для її призначення. Останнє випливає зі змісту пункту 81.1 статті 81 ПК України, який передбачає обов`язок зазначити в наказі на проведення перевірки як підставу для її проведення, так і мету.

В свою чергу, ГУ ДПС у Хмельницькій області жодним чином не обґрунтувало, що саме зумовило необхідність проведення перевірки позивача, наявність (отримання) якої саме інформації слугувало приводом її проведення.

Крім того, відповідач ні суду першої, ні апеляційної інстанції не повідомив в рамках яких заходів контролюючого органу встановлено невідповідність діяльності позивача вимогам чинного законодавства, на підставі яких відомостей або документів були встановлені факти сумнівності, сумнівність яких саме операцій (дата операції, характер та наслідки такої операції або інші докази вчинення таких операцій) встановлена податковим органом.

Не надано відповідачем і відповідних доказів, з який суд мав би можливість встановити правомірність призначення фактичної перевірки позивача (зокрема, доповідної записки, податкової інформації тощо).

Зазначені обставини вказують на те, що спірний наказ не відповідає положенням ПК України щодо його змісту.

Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 26.03.2024 у справі № 420/9909/23 колегія суддів відхиляє з огляду на відмінність фактичних обставин справи.

Так, у справі № 420/9909/23 фактичною підставою для проведення перевірки підприємства слугувала доповідна записка Управління податкового аудиту № 2797/15-32-07-06-11 від 20 квітня 2023 року про можливі порушення податкового та іншого законодавства, допущені суб`єктом господарювання.

Натомість, у справі, що розглядається відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження отримання інформації від визначеного підпунктами 80.2.2, 80.2.7 п. 80.2 ст. 80 ПК України кола суб`єктів щодо можливого допущеного порушення податкової дисципліни позивачем.

Крім того, як вже зазначалось, мета проведення перевірки, зазначена у наказі від 08.10.2024 також не відповідає нормативним підставам її призначення.

Таким чином, за встановлених апеляційним судом обставин справи, колегія суддів вважає, що відповідач не довів наявності підстав у розумінні підпунктів 80.2.2., 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України для проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 .

Зважаючи на викладене, беручи до уваги відсутність в наказі Головного управління ДПС в Хмельницькій області будь-якого посилання на отриману відповідачем в установленому порядку інформацію про факти, які б свідчили про можливі порушення позивачем законодавства, не надання такої інформації судам першої та апеляційної інстанції, враховуючи, що наведені в наказі підстави проведення перевірки в ході розгляду справи не підтвердилися та не доведені відповідачем як суб`єктом владних повноважень, колегія суддів приходить до висновку, що призначення та проведення фактичної перевірки щодо позивача здійснено незаконно.

Колегія суддів звертає увагу, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами. Тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення-рішення.

Така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення. Для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платникові податків шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення в зв`язку допущеними таким платником порушеннями необхідно дотриматися певних умов, а саме - спочатку провести податкову перевірку.

Нормами Податкового кодексу України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Таким чином, у випадку незаконності перевірки, прийнятий за її результатами акт індивідуальної дії підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

При цьому суд не повинен надавати оцінку правомірності оспорюваного рішення, оскільки порушення процедури проведення перевірки нівелюють її наслідки.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 04.02.2019 у справі № 807/242/14, від 19.11.2019 у справі № 160/8859/18 та від 30.06.2019 у справі № 825/1747/17.

Отже, у разі недотримання вимог проведення податкової перевірки у контролюючого органу відсутні підстави на прийняття рішення за результатами виявлених порушень і порушення процедури проведення перевірки нівелюють її наслідки.

За встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що недотримання відповідачем вимог ст.ст. 80, 81 ПК України, які визначають порядок фактичної перевірки, є самостійним наслідком визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у контролюючого органу підстав для включення позивача до переліку суб`єктів господарювання для проведення фактичних перевірок.

Таким чином, оскільки допущені контролюючим органом порушення вимог закону щодо призначення фактичної перевірки позивача призводять до відсутності правових наслідків такої, колегія суддів дійшла висновку, що спірне податкове повідомлення-рішення є протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Натомість, суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, невірно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, неповне встановлення обставин справи, що призвело до її неправильного вирішення, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд ухвалить нове рішення, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів зазначає, що позивачем понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 968,96 грн та апеляційної скарги 1 453,44 грн., що підтверджується відповідними квитанціями.

Враховуючи, що апеляційна скарга судом задоволена, відповідно до ст. 139 КАС України на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 422,40 грн (968,96 грн + 1 453,44 грн) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 317, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2025 по справі № 520/11012/25 - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 07 листопада 2024 року № .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (, вул. Шолуденка, буд. 33/19, м. Київ, 04116) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді А.О. Бегунц Я.В. П`янова