Справа № 320/59258/25
Суддя: Жукова Є.О.
Дата ухвалення: 2026-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

02 березня 2026 року м. Київ № 320/59258/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Жукова Є.О., ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами

за позовомОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
про визнання протиправними дій, скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

29 листопада 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (відповідач), в якому просить суд:

- визнати дії Державної міграційної служби України щодо прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну відносно ОСОБА_1 строком на 10 (десять) років протиправними та скасувати вказане рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2025 позовну заяву розподілено судді Жуковій Є.О.

05 грудня 2025 року позовну заяву було фактично передано судді Жуковій Є.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.12.2025 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу десятиденний строк на усунення виявлених недоліків, шляхом подання до суду із посиланням на реквізити даної ухвали, зокрема:

- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду щодо заявлених позовних вимог, вказавши інші поважні підстави для поновлення строку та додавши докази поважності причин його пропуску.

12 січня 2026 року до відділу документального забезпечення та контролю (канцелярія) Київського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшло клопотання про поновлення строку на адміністративне оскарження, в якому останній просить суд «Поновити строк адміністративного провадження до Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2025 року, пропущеного з поважних причин (перебування на території Федеративної Республіки Німеччини).».

В обґрунтування клопотання зазначено «Про порушеня своїх прав ОСОБА_1 дізнався після того, як його дружина в травні 2025 року при перетині Державного кордону України дізналась про те, що її чоловіку заборонено в`їзд на територію України до лютого 2030 р. копії документів в позовній заяві.

08 червня 2025 року ОСОБА_1 . Із заявою до Державної міграційної служби про надання дозволу на в`їзд в Україну. Таким чином, позивач рахує, що про порушене своє право він дізнався в червні 2025 року.».

Розглядаючи подане клопотання, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Стаття 55 Конституції України регламентує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Практикою Європейського суду з прав людини, сформованою, зокрема, в рішеннях від 20 травня 2010 р. у справі "Пелевін проти України" (п. 27), від 30 травня 2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" (п. 31) визначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Так, законодавцем встановлені відповідно обмеження щодо права звернення на суду, які, зокрема, полягають в дотриманні процесуальних строків звернення до адміністративного суду.

Положеннями частин першої, другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України) встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, процесуальним законодавством регламентовано шестимісячний строк звернення особи до суду за захистом її прав, свобод та законних інтересів, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на суд.

Строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі № 809/1087/17 та від 22.11.2018 у справі №815/91/18.

Звернувшись до суду з цим позовом, позивач просить суд:

- визнати дії Державної міграційної служби України щодо прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну відносно ОСОБА_1 строком на 10 (десять) років протиправними та скасувати вказане рішення.

Матеріалами справи підтверджується, що 12.02.2020 Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби стосовно ОСОБА_1 прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну строк на 10 (десять) років.

Отже, предметом цього позовну є рішення Державної міграційної служби про заборону в`їзду в Україну, як було прийнято 12 лютого 2020 року, однак за захисту своїх прав позивач звернувся до суду лише в грудні 2025 року.

Надаючи оцінку обставинам, що перешкоджали звернення до суду з цим позовом, суддя зазначає.

Суддя зауважує, що положення Кодексу адміністративного судочинства України не містять вичерпного, детально описаного переліку причин пропуску строку, які можна визнати поважними чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 січня 2023 року у справі №140/1770/19 зазначила, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

У постанові від 13 березня 2024 року у справі № 420/9728/23 Верховний Суд вказав, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущений;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Подібний висновок викладений Верховним Судом також у постановах від 18 січня 2024 року у справі № 520/10732/21, від 24 січня 2024 року у справі № 2040/7854/18, від 14 лютого 2024 року у справі № 120/3250/22.

Як зазначає позивач у позовній заяві, ОСОБА_1 дізнався про заборону в`їзду на територію України тільки під час перетину державного кордону при виїзді сім`ї за межі України у зв`язку з агресією російської федерації проти України.

Водночас, в клопотанні про поновлення строку, позивач вже зазначає, що він дізнався про оскаржуване рішення «Про порушеня своїх прав ОСОБА_1 дізнався після того, як його дружина в травні 2025 року при перетині Державного кордону України дізналась про те, що її чоловіку заборонено в`їзд на територію України до лютого 2030 р. копії документів в позовній заяві».

При цьому, в прохальній частині поданого клопотання позивач посилається на перебування на території Федеративної Республіки Німеччини, як на поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Суд такі твердження позивача оцінює критично та звертає увагу на те, що перебування ОСОБА_1 на території Федеративної Республіки Німеччини, жодним чином не підтверджує поважність причин пропуску звернення до суду з позовом про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, яке було прийняте останнім ще в 2020 році.

Варто наголосити, що зазначені вище обставини, безумовно, не свідчать про труднощі чи перешкоди, що унеможливили своєчасне звернення до суду з цим позовом. Більше того, позивачем, ані в позовній заяві, ані в клопотання про поновлення строку, жодним чином не обґрунтовано, яким чином вказані ним обставини безпосередньо вплинули або ускладнили вчинення позивачем процесуальних дій у визначений законом строк, а саме звернення з цим позовом до суду.

Також суд відхиляє твердження позивача щодо того, що останній дізнався про порушення своїх прав в червні 2025 (після отримання листа Державної міграційної служби), оскільки лист у відповідь на заяву представника позивача не змінює моменту, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права, і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Суд вкотре звертає увагу, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення у справі Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Підсумовуючи викладене, зважаючи на тривалість строку, який пропущений позивачем (п`ять років), обставини які завадили позивачу вчасно звернутися до суду, їх причинний зв`язок із пропуском строку звернення, суд дійшов до висновку про неповажність підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Положеннями пункту 9 частини 4 статті 171 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Частиною другою статті 123 КАС України встановлено, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій, скасування рішення належить повернути.

Керуючись пунктом 9 частини четвертої статті 169, частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Визнати неповажними підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій, скасування рішення повернути.

3. Копію ухвали про повернення позовної заяви і додані до неї документи надіслати позивачу.

4. Довести до відома позивача, що у відповідності до частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції порядку та в строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Жукова Є.О.