Справа № 336/7430/25
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2026-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 лютого 2026 року м. Дніпросправа № 336/7430/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Семененка Я.В., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції

на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09 грудня 2025 року

у справі №336/7430/25

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції

про визнання протиправними дій та скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Морозюк В.О., звернувся до суду із позовом до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними дій та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.07.2025 інспектор 2 взводу 3 роти 3 батальйону УПП в місті Києві молодший лейтенант поліції Безпальчий Ю.О. протиправно виніс постанову серії ЕНА №5315610 відносно ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 121 КУпАП за керування електроскутером №5216 без мотошолома, адже інспектор помилково ототожнив скутер №5216 із механічним транспортним засобом.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09 грудня 2025 року позов задоволено.

Суд виходив з того, що електроскутер, яким керував позивач, не є механічним транспортним засобом, тому вимоги, які встановлені для водіїв механічних транспортних засобів, визначені п.2.3 г Правил дорожнього руху не можуть бути застосовані до позивача. За встановлених у справі обставин судом визнав, що позивач не є належним суб`єктом адміністративної відповідальності.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду як таке, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник з посиланням Правила дорожнього руху, а також висновки в постанові Київського апеляційного адміністративного суду у справі №761/31629/20, зазначає, що електросамокат, електроскутер та ін., оснащені електродвигуном, який приводить його в дію (рух), відповідають поняттю «транспортний засіб», оскільки призначені для перевезення людей. Відповідач вважає, що електроскутер ЗЕЛЕКТРА « 5216» можливо віднести до електричних колісних транспортних засобів та класифікувати як мопед, так як електродвигун електроскутера ЗЕЛЕКТРА « 5216» потужністю менше 4 кВт. Відповідно, особа, що на ньому пересувається, має дотримуватись правил, визначених для водіїв транспортних засобів.

Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 26.07.2025 інспектором 2 взводу 3 роти 3 батальйону УПП в місті Києві молодшим лейтенантом поліції Безпальчим Ю.О. винесено постанову серії ЕНА № 5315610 по справі про адміністративне правопорушення, згідно якої ОСОБА_1 (позивач) притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до ч. 5 ст. 121 КУпАП КУпАП за порушення вимог п.2.3 «г» Правил дорожнього руху та накладено штраф в розмірі 510 грн.

Згідно вказаної постанови, 25.07.2025 о 23 годині 35 хвилин у м. Київі, вул. Бастіонна, буд. 13, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом електроскутером « 5216» без захисного шолома, чим порушив пункт 2.3 «г» Правил дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Частиною 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За загальними правилами ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з п.1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Джерела, які можуть бути доказами в справі про адміністративне правопорушення, наведені у статті 251 КУпАП.

Відповідно до ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як з`ясовано судом вище, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до ч. 5 ст. 121 КУпАП, згідно якої порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Факт керування позивачем електроскутером без шолому сторонами не заперечується.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Відповідно до пункту 1.3 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Розділ ІІ Правил дорожнього руху визначає обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.

Відповідно до п. 2.3 «г» Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний під час руху на мотоциклі і мопеді бути в застебнутому мотошоломі і не перевозити пасажирів без застебнутих мотошоломів.

Відповідно до термінів, наведених в п. 1.10 Правил дорожнього руху, транспортний засіб - транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів;

механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт;.

мопед - двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт;

мотоцикл - двоколісний механічний транспортний засіб з боковим причепом або без нього, що має двигун з робочим об`ємом 50 куб.см і більше. До мотоциклів прирівнюються моторолери, мотоколяски, триколісні та інші механічні транспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кг;

Виходячи з аналізу вищенаведених положень, вбачається, що критерієм для розмежування понять «транспортний засіб» та «механічний транспортний засіб» є наявність двигуна внутрішнього згорання або потужність електродвигуна. Тобто транспортний засіб з електродвигуном вважається механічним за умови, що потужність двигуна перевищує вказаним визначенням 3кВТ межу.

З порівняння понять «транспортний засіб», «механічний транспортний засіб» та «мопед» слідує висновок, що мопед є різновидом механічного транспортного засобу, який є двоколісним, має двигун внутрішнього згорання з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю від 3 до 4 кВт. Отже, електроскутер можливо прирівняти до мопеду лише за наявності у нього електродвигуна потужністю від 3 до 4 кВт.

Згідно з інформацією, наданою ТОВ «ЗЕЛЕКТРА», потужність двоколісного транспортного засобу з електродвигуном ZELECTRA № 5216 є меншою, ніж 3 кВт, Товариство є компанією, яка надає сервіс прокату двоколісних транспортних засобів потужністю 1,8 кВт.

Враховуючи відсутність окремого визначення поняття «електроскутер» у Правилах дорожнього руху, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, що, з огляду на потужність двигуна, електроскутер марки «ZELECTRA» потужністю 0,8 кВт не може визнаватись механічним транспортним засобом в розумінні наведених положень Правил дорожнього руху.

Не заперечуючи проти необхідності використання особою при керуванні електроскутером шолома заради власної безпеки, суд разом з тим, зазначає, що оскільки електроскутер марки «ZELECTRA» потужністю 1,8 кВт за своїми технічними характеристиками не належить до категорії механічних транспортних засобів, діюче законодавство України не вимагає обов`язкового носіння мотошолома під час руху на такому електроскутері і, як наслідок, не передбачає відповідальності за його відсутність.

Таким чином, в спірному випадку в діях позивача відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 121 КУпАП.

Отже, постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися обґрунтованою, тобто прийнятою з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, внаслідок чого є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, а провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності підлягає закриттю.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

На підтвердження надання позивачу правової допомоги представником суду надано договір про надання правової допомоги № 01/02, згідно з яким правова допомога позивача була надана адвокатом Морозюк В.О..

Договором визначено, що вартість послуг є фіксованою та складає 6000 грн.

Гонорар успіху адвоката складає 4000 грн.

У позовній заяві представник позивача просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

Отже, документально підтверджені витрати на правничу допомогу, як правильно зазначив суд першої інстанції, становлять 10000,0грн. В той же час, суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи складність справи, витрачений адвокатом час на надання правової допомоги, співмірним розміром витрат на правничу допомогу, який повинен бути стягнутий на користь позивача, становить 6000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними аргументи скаржника щодо не співмірності та нерозумності відшкодованих судом позивачу понесених витрат, з огляду на таке.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 6,7 статті 134 КАС України).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції дослідив зміст наданих позивачем документів, які містять опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, розмір визначеного гонорару.

Вказуючи на не співмірність стягнутих витрат із складністю справи, відповідач не вказує про те, який гонорар адвоката є справедливим у контексті складності цієї справи, та який зазвичай застосовуються при визначенні винагороди адвоката.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У спірному випадку Договором визначено порядок формування вартості послуг (гонорар адвоката).

Отже, умови щодо встановленого договором розміру гонорару адвоката відповідають приписам ст. 30 Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» та п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, та є визначеними.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши умови укладеного договору про надання правової допомоги, оцінивши у контексті названих процесуальним законом критеріїв співмірності, зазначений позивачем розмір витрат на оплату послуг адвоката, дійшов правомірного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, при цьому, зменшивши заявлену до відшкодування суму до 6000,0грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Передбачені ст. 317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2025 року у справі №336/7430/25- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, оскарженню не підлягає (ст.272, ч.5 ст.328 КАС України).

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко

суддя А.В. Суховаров