Справа № 520/14313/25
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2026-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 р. Справа № 520/14313/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Бегунца А.О. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 (головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В.) по справі № 520/14313/25

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом, в якому, просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати старшому сержанту ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити старшому сержанту ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 , від 06.06.2025 № 222/28/7/3541 у нарахуванні ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 на підставі рапорту ОСОБА_1 від 17.04.2025 року здійснити призначення, обчислення та нарахування грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік та передати відповідні документи для проведення виплати до Військової частини НОМЕР_2 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду в цій частині та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що протиправна бездіяльність відповідача, полягає у порушенні командиром військової частини НОМЕР_1 порядку розгляду рапортів на виплату грошової допомоги, оскільки після розгляду рапорту і надання відповіді - командир військової частини НОМЕР_1 мав прийняти управлінське рішення, однак за наслідком розгляду рапортів будь яких рішень не було прийнято, до матеріалів справи не долучено доказів, зокрема наказів, або списку черговості на виплату, або відмову у задоволенні рапорту на законних підставах. Розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення чи відповідь доведена до військовослужбовця належним чином.

Зауважує, що рапорт не розглянутий належним чином в установленому законодавством порядку, у зв`язку з чим, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не прийняття рішення (задоволення/відмова) за наслідками розгляду вищевказаного рапорту позивача під час проходження останнім служби у військовій частині НОМЕР_1 до моменту виключення зі списків.

Крім того, відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позову.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що відсутність виплати грошової допомоги для оздоровлення у Військовій частині НОМЕР_1 не свідчить про протиправну бездіяльність чи порушення з боку командування, а є наслідком законного переведення військовослужбовця до іншої частини та зміни підпорядкування у фінансових питаннях.

Наголошує, що позивач не втратив право на отримання грошової допомоги для оздоровлення за 2025 рік, однак її виплата має бути здійснена за новим місцем проходження служби - у Військовій частині НОМЕР_3 , куди його було переведено.

Вказує, що на дату ухвалення рішення судом першої інстанції (11.12.2025) в матеріалах справи був відсутній доказ того, що позивач не скористався правом щодо виплати грошової допомоги для оздоровлення за період з 28.07.2025 (дата довідки в/ч НОМЕР_4 ) по 27.12.2025 (дата подання апеляційної скарги).

На думку апелянта, у діях командира Військової частини НОМЕР_1 відсутній будь-який склад правопорушення. Командування діяло в межах компетенції, у спосіб, передбачений законом, і не допустило жодної бездіяльності чи протиправного рішення.

На підставі положень ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особову складу) від 09.04.2025 року № 696-РС ОСОБА_1 призначено до військової частини НОМЕР_3 для продовження проходження військової служби.

29.05.2025 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу у зв`язку із відбуттям до військової частини НОМЕР_3 для продовження проходження військової служби.

Визначено виплатити: надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років з 01 по 29 травня 2025 року; премію у розмірі 320% від посадового окладу з 01 по 29 травня 2025 року; грошову допомогу для оздоровлення відповідно до розділу XXIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (зі змінами), за 2025 рік не отримував.

17.04.2025 засобами поштового зв`язку позивачем подано рапорт про виплату грошової допомоги для оздоровлення до командира військової частини НОМЕР_1 , який отримано відповідачем 22.04.2025 року.

06.06.2025 за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 , командир військової частини НОМЕР_1 надав відповідь № 222/28/7/3541, в якій зазначено, що у зв`язку з вибуттям із списків військової частини НОМЕР_1 для проходження служби у військовій частині НОМЕР_3 , позивач може звернутись за отриманням відповідної грошової допомоги до військової частини у яку прибув для проходження служби.

Позивач не погоджуючись з бездіяльністю відповідача звернувся до суду з позовом.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова у задоволенні рапорту позивача про нарахування грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік є протиправною.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що керівником військової частини НОМЕР_1 рапорт розглянуто 06.06.2025 та відмовлено у зв`язку з вибуттям з 29.05.2025 позивача до іншої військової частини, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту є визнання протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 , від 06.06.2025 № 222/28/7/3541 у нарахуванні ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 на підставі рапорту ОСОБА_1 від 17.04.2025 року здійснити призначення, обчислення та нарахування грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік та передати відповідні документи для проведення виплати до Військової частини НОМЕР_2 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ).

Відповідно до частини 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 9 Закону № 2011-XII, постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджено «Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).

Відповідно до ч. 1 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991р. № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

За правилами ч. 2 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпустка тривалістю менш як 10 календарних днів за бажанням військовослужбовця може бути надана йому одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка і військовослужбовцям, які перебували у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

У силу спеціального застереження ч. 17 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами 1, 6, 8 (у частині надання одноразової відпустки при народженні дитини, передбаченої статтею 19-1 Закону України "Про відпустки"), 9, 10 і 12 цієї статті. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених пунктом 1 цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки, передбачені пунктами 9 і 10 цієї статті, військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів.

30.08.2017 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 704, якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років.

Відповідно до пункту 2 розділу I Порядку № 260, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктами 1, 2, 6 розділу XXIII Порядку № 260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення (п. 1 розділу XXIII Порядку № 260).

Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги (п. 6 розділу XXIII Порядку № 260).

Отже, грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку, або без вибуття у відпустку за їх рапортом.

Відповідно до п.3 розділу ХХІІІ Порядку № 260 військовослужбовцям, які прибули для подальшого проходження військової служби і зараховані до Збройних Сил України з інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, а також інших державних органів, грошова допомога для оздоровлення виплачується за умови ненадання цієї допомоги за попереднім місцем служби за рік, у якому вони прибули.

Відповідач, відмовляючи позивачу у виплаті грошової допомоги на оздоровлення, виходив з того, що військовослужбовець вибув до іншої частини, та не позбавлений отримати грошову допомогу на оздоровлення за новим місцем служби.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , звертався до відповідача під час проходження військової служби - 17.04.2025 з рапортом про призначення і виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік, що не заперечується сторонами.

До Військової частини НОМЕР_1 вказаний рапорт надійшов засобами поштового зв`язку та був вручений - 22.04.2025.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.05.2025 № 154ДСК старшого сержанта ОСОБА_1 , офіцера військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 09.04.2025 № 696-РС до військової частини НОМЕР_3 , вважати таким, що 29.05.2025 справи та посаду здав та вибув до нового місця служби ( АДРЕСА_1 ).

Отже, до 29.05.2025 ОСОБА_1 перебував на грошовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 , що також визнається відповідачем.

ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік у військових частинах НОМЕР_1 та НОМЕР_4 не отримував, що свідчить про наявність у позивача права на отримання грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік .

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач, як військовослужбовець реалізував своє право на отримання грошової допомоги на оздоровлення шляхом подання рапорту від 17.04.2025 саме до Військової частини НОМЕР_1 , тобто обрав одну з можливих дій визначену пунктом 6 розділу XXIII Порядку № 260.

Посилання відповідача на обмежене фінансування не є підставою звільнення відповідача від обов`язку здійснити виплату грошової допомоги на оздоровлення.

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних відносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (постанова Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 206/4411/16-а).

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 за № 5-рп/2002, від 17.03.2004 за № 7-рп/2004, від 01.12.2004 за № 20-рп/2004, від 09.07.2007 за № 6-рп/2007).

У рішенні від 09.07.2007 за № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 18.12.2018 у справі № 820/4619/16 та від 14.03.2019 у справі № 820/660/17.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова Військової частини НОМЕР_1 у виплаті позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік, оформлена листом від 06.06.2025 № 222/28/7/3541 є протиправною.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо невірного визначення судом предмету спору, а саме визнання протиправною відмову, замість визнання протиправною бездіяльність, колегія суддів вважає помилковими з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції Військовою частиною НОМЕР_1 06.06.2025 розглянуто рапорт ОСОБА_1 та надано відмову у виплаті грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік, оформленою листом від 06.06.2025 № 222/28/7/3541, що свідчить про вчинення відповідачем певних дій. За вказаних обставин відсутня бездіяльність відповідача.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обраного судом способу захисту права позивача.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду у даній справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 по справі № 520/14313/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді А.О. Бегунц Я.В. П`янова