Справа № 600/2570/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2026-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/2570/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного підприємства Мітакс до Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

Приватне підприємство Мітакс звернулося до суду з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови №158625 від 08 квітня 2025 року про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000,00 грн.

В обґрунтування протиправності оскаржуваної постанови позивач посилався на неповне з`ясування всіх обставин під час проведення рейдової перевірки та порушення процедури розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт. Так, позивач стверджує, що при винесенні оскаржуваної постанови у відповідача були відсутні докази того, що 05 лютого 2025 року було здійснено перевезення саме небезпечного вантажу, що потребує наявність свідоцтва про підготовку водія, що перевозить небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації. Крім того позивач вважає, що відповідачем не доведено того, що транспортний засіб, яким перевозився вантаж, відноситься до транспортних засобів, наведених у пункті 4 розділу І Порядку видачі та оформлення свідоцтв про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів. Стверджуючи про порушення відповідачем процедури розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, позивач вказав про порушення відповідачем встановленого законом строку розгляду справи, який становить два місяці з дня виявлення порушення. Відповідно, оскільки акт рейдової перевірки було складено 05 лютого 2025 року, то розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт мав бути проведений не пізніше 05 квітня 2025 року, натомість такий відбувся лише 08 квітня 2025 року. З огляду на зазначені доводи, позивач вважає оскаржувану постанову протиправною і такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи; витребувано докази.

Відповідач у поданому до суду відзиві зазначив про безпідставність доводів позову та законність оскаржуваної постанови. Вказано, зокрема, про те, що як акт рейдової перевірки, так і оскаржувана постанова складаються за бланками встановленого зразка, які не передбачають зазначення виду вантажу, який перевозиться перевізником і було виявлено інспектором безпосередньо при проведенні рейдової перевірки. Відповідно, на думку відповідача, доводи позивача щодо обов`язковості зазначення в акті й постанові виду небезпечного вантажу ґрунтуються виключно на його припущеннях. Додатково відповідач звертав увагу на дані товарно-транспортної накладної на вантаж, в якій чітко зазначено про перевезення мінеральних добрив нітрат амонію масою 25 тонн, що відноситься до категорії небезпечного згідно з Європейською Угодою про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів (ДОПНВ), до якої Україна приєдналася 02 березня 2000 року (Закон №1511-III). До того ж, у відзиві зазначено і про те, що позивачем до позовної заяви додано товарно-транспортну накладну, відмінну від тієї, що була надана інспектору під час проведення рейдової перевірки. Стосовно доводів позову про те, що транспортний засіб, який використовувався для перевезення, не потребував свідоцтва про допущення до перевезення небезпечного вантажу, відповідач вказав, що порушення, яке зафіксоване в акті рейдової перевірки, стосується водія, а не транспортного засобу. Зазначено у відзиві також і про належне здійснення повідомлення позивача про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт шляхом направлення листа від 11 березня 2025 року №22229/44/24-25 засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак на розгляд справи, призначеної на 08 квітня 2025 року, уповноважений представник позивача не з`явився. Стосовно ж строку розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідач звертав увагу суду на те, що адміністративно-господарські штрафи за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовуються з дотриманням вимог статті 250 Господарського кодексу України, який є актом вищої юридичної сили, ніж Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року №1567, на який посилається позивач. Так, зазначена стаття Господарського кодексу України передбачає, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом Вважаючи законною оскаржувану позивачем постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

Правом подання відповіді на відзив позивач не скористався.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 30 січня 2025 року №00005 старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області було проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезення пасажирів транспортним засобом марки DAF, д.н.з. НОМЕР_1 та причіп до нього марки WIELTON д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ПП «Мітакс». Водієм зазначеного транспортного засобу на момент проведення рейдової перевірки була фізична особа ОСОБА_1 .

За результатами проведеної перевірки складено акт №090779 від 05 лютого 2025 року, в якому вказано про виявлення порушення статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», яке полягало у здійсненні перевезення небезпечних вантажів без забезпечення перевізником водія такими документами: свідоцтвом про підготовку водія транспортного засобу, що перевозить небезпечні вантажі; письмові інструкції та на випадок аварії або надзвичайної ситуації. Зазначено, що відсутність указаних документів свідчить про порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», за що передбачена відповідальність абзацом 3 частини першої статті 60 цього ж Закону. Вказаний акт підписано водієм транспортного засобу та посадовою особою відповідача, яка проводила рейдову перевірку.

11 березня 2025 року уповноваженою особою Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті надіслано на адресу ПП «Мітакс» повідомлення про розгляд справи щодо порушення вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» згідно з актом №090779 від 05 лютого 2025 року. Так, розгляд справи було призначено на 08 квітня 2025 року о 10 год. 00 хв. Додатково зазначено, що у разі неявки представника ПП «Мітакс» справа розглядатиметься без його участі.

08 квітня 2025 року за результатами розгляду справи про порушення ПП «Мітакс» законодавства про автомобільний транспорт в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті О. Митрицьким винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №158625, згідно з якою у зв`язку з допущенням ПП «Мітакс» порушення законодавства про автомобільний транспорт, а саме: відсутність на момент проведення перевірки свідоцтва про підготовку водія, що перевозить небезпечні вантажі, письмової інструкції на випадок аварій або НП, за що передбачена відповідальність абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», постановлено стягнути з ПП «Мітакс» адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн.

За таких обставин, не погоджуючись з указаним рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує постанову суб`єкта владних повноважень про застосування адміністративно-господарського штрафу у зв`язку із порушенням законодавства про автомобільний транспорт. Позивача притягнуто до відповідальності згідно абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Так, засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року №2344-III (далі Закон №2344-III в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Статтею 6 Закону №2344-ІІІ передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.

Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначено Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року №1567 (далі Порядок №1567 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Пунктами 2, абзацом 1 пункту 4 Розділу «Загальна частина» Порядку №1567 визначено, що рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України. Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

Відповідно до пункту 1 Положення про державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №103 (далі - Положення №103 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Підпунктами 2, 54, 57 пункту 5 Положення №103 визначено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт; проводить перевірку транспортно-експедиційної документації на здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Згідно з абзацом 1 пункту 8 Положення №103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до абзацу 1, 10 пункту 15 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання водієм режиму праці та відпочинку.

Абзацом 1 пункту 16 Порядку №1567 встановлено, що рейдова перевірка (перевірка на дорозі) може проводитися однією посадовою особою Укртрансбезпеки.

Відповідно до пунктів 20, 21 Розділу «Оформлення результатів рейдової перевірки (перевірки на дорозі) та застосування адміністративно-господарських штрафів» Порядку №1567 виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Статтею 1 Закону №2344-ІІІ визначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Цією ж статтею Закону №2344-ІІІ рейдової перевірки (перевірки на дорозі), під чим розуміється перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Згідно зі статтею 18 Закону №2344-ІІІ з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

У главі 6 (статті 29-34) Закону №2344-III наведені положення про автомобільного перевізника. Так, згідно частини першої статті 33 Закону №2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Частиною першою статті 34 Закону №2344-ІІІ передбачено, що автомобільний перевізник повинен, зокрема, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства.

Частинами першою-третьою статті 48 Закону №2344-III встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

При оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити: дата і місце складання; вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення; вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто; пункти завантаження і розвантаження.

Порядок ведення та надання інформації з реєстру товарно-транспортних накладних визначається Кабінетом Міністрів України.

У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є:

для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг;

для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

Статтею 60 Закону №2344-III передбачена відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Так, відповідно до абзацу 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, застосовується адміністративно-господарський штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, аналізуючи положення статті 48 Закону №2344-ІІІ, за порушення якої позивача було притягнуто до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, суд зауважує, що до переліку документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, крім тих, що визначені названою статтею Закону №2344-ІІІ, віднесено також інші документи, що передбачені законодавством. Тобто, перелік таких документів не є вичерпним.

Суд зауважує, що Законом №2344-ІІІ передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт саме до автомобільних перевізників, ким вважаються фізичні або юридичні особи, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Тобто, за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, які стосуються, зокрема, перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених Законом №2344-III, відповідальність несуть саме автомобільні перевізники суб`єкти господарювання.

Непред`явлення під час проведення перевірки документів, передбачених статтею 48 Закону №2344-ІІІ, свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 цього ж Закону.

Притягуючи позивача до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт на підставі абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідач в оскаржуваній постанові від 08 квітня 2025 року №158625 вказав про відсутність у водія транспортного засобу на момент проведення рейдової перевірки таких документів: свідоцтва про підготовку водія транспортного засобу, що перевозить небезпечні вантажі; письмової інструкції та на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Відносини у сфері перевезення небезпечних вантажів регулюються, зокрема, Законом України «Про перевезення небезпечних вантажів» від 06 квітня 2000 року №1644-III (далі - Закон №1644-ІІІ).

У розумінні Закону №1644-ІІІ небезпечний вантаж - речовини, матеріали, вироби, відходи виробничої та іншої діяльності, які внаслідок притаманних їм властивостей за наявності певних факторів можуть під час перевезення спричинити вибух, пожежу, пошкодження технічних засобів, пристроїв, споруд та інших об`єктів, заподіяти матеріальні збитки та шкоду довкіллю, а також призвести до загибелі, травмування, отруєння людей, тварин і які за міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за результатами випробувань в установленому порядку залежно від ступеня їх впливу на довкілля або людину віднесено до одного з класів небезпечних речовин; небезпечні речовини - речовини, віднесені до таких класів: клас 1 - вибухові речовини та вироби; клас 2 - гази; клас 3 - легкозаймисті рідини; клас 4.1 - легкозаймисті тверді речовини; клас 4.2 - речовини, схильні до самозаймання; клас 4.3 - речовини, що виділяють легкозаймисті гази при стиканні з водою; клас 5.1 - речовини, що окислюють; клас 5.2 - органічні пероксиди; клас 6.1 - токсичні речовини; клас 6.2 - інфекційні речовини; клас 7 - радіоактивні матеріали; клас 8 - корозійні речовини; клас 9 - інші небезпечні речовини та вироби.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону №1644-ІІІ перевізник небезпечних вантажів зобов`язаний, зокрема, забезпечувати перевезення небезпечних вантажів у встановленому порядку визначеними транспортними засобами; у разі дорожнього перевезення розробити та погодити з органами Національної поліції маршрути і режими перевезення небезпечних вантажів; забезпечити своєчасний огляд транспортних засобів територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, та отримання відповідного свідоцтва про допуск до перевезення небезпечного вантажу; забезпечувати проведення спеціального навчання, підвищення кваліфікації осіб, які здійснюють перевезення небезпечних вантажів, та їх медичного огляду; в разі дорожнього перевезення забезпечувати одержання водіями свідоцтв про допуск до перевезення небезпечних вантажів встановленого зразка після навчання та складання відповідних іспитів у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 19 цього ж Закону транспортні засоби, якими перевозяться небезпечні вантажі, повинні відповідати вимогам безпеки, охорони праці та екології, а також у встановлених законодавством випадках мати відповідне маркування і свідоцтво про допущення до перевезення небезпечних вантажів. У разі дорожнього перевезення небезпечних вантажів відповідність зазначеним вимогам транспортних засобів, обладнання, підготовки водіїв перевіряється територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України з видачею відповідних свідоцтв про допуск до перевезення.

Згідно статті 20 Закону №1644-ІІІ перевезення небезпечних вантажів допускається за наявності відповідно оформлених перевізних документів, перелік і порядок подання яких визначається нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність транспорту.

Європейська Угода про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів (ДОПНВ) 1957 року імплементована в національне законодавство Законом України «Про приєднання України до Європейської Угоди про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів (ДОПНВ)» від 02 березня 2000 року №1511-III (далі - ДОПНВ).

Підпункт 8.2.1.1 пункту 8.2.1 Додатку В частини 8 Глави 8.2 «Вимоги, що стосуються підготовки екіпажу транспортного засобу» ДОПНВ визначає, що водії транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, повинні мати свідоцтво, що видане компетентним органом й засвідчує, що вони пройшли курс підготовки й склали іспит на знання спеціальних вимог, які повинні виконуватися під час перевезення небезпечних вантажів.

Відповідно до підпункту 8.2.1.2 пункту 8.2.1 Додатку В частини 8 Глави 8.2 «Вимоги, що стосуються підготовки екіпажу транспортного засобу» ДОПНВ водії транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, повинні пройти базовий курс підготовки. Підготовка здійснюється у вигляді курсів, затверджених компетентним органом. Основні цілі підготовки полягають у тому, щоб ознайомити водіїв з ризиками, пов`язаними з перевезенням небезпечних вантажів, і дати їм базову інформацію, необхідну для мінімізації виникнення події, а у випадку події для вживання заходів, необхідних для забезпечення безпеки водія, інших людей і довкілля й для обмеження наслідків події.

Відповідно до підпунктів 5.4.3.1, 5.4.3.2, 5.4.3.3 пункту 5.4.3 Додатку А частини 5 Глави 5.4 «Документація» ДОПНВ на випадок надзвичайної ситуації, яка може виникнути в результаті аварії під час перевезення, у кабіні екіпажу транспортного засобу в легкодоступному місці повинні бути письмові інструкції, складені за формою, зазначеною в пункті 5.4.3.4.

Ці інструкції повинні передаватися перевізником екіпажу транспортного засобу(ами), мовою(ами), на якій(их) кожний член екіпажу може читати і яку(і) він розуміє, до початку рейсу. Перевізник повинен забезпечити правильне розуміння й виконання цих інструкцій кожним членом екіпажу транспортного засобу.

До початку рейсу члени екіпажу транспортного засобу повинні одержати інформацію про завантажений небезпечний вантаж і ознайомитися з письмовими інструкціями, що містять відомості про заходи, вжиті у випадку аварії або надзвичайної ситуації.

На виконання вимог статті 16 Закону України «Про перевезення небезпечних вантажів», Закону України «Про приєднання України до Європейської угоди про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів (ДОПНВ)» наказом Міністерства внутрішніх справи України від 04 серпня 2018 року №656 затверджено Правила дорожнього перевезення небезпечних вантажів (далі Правила №656 перевезення в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) та Порядок видачі та оформлення свідоцтв про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів (далі Порядок №656 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), які визначають основні вимоги до забезпечення безпеки перевезень небезпечних вантажів автомобільними дорогами.

Так, відповідно до пунктів 1-3 розділу ІІ Порядку №656 відповідність конструкції спеціалізованих транспортних засобів для перевезення небезпечних вантажів вимогам ДОПНВ підтверджується шляхом видачі свідоцтва про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів (далі - Свідоцтво), зразок якого наведено в додатку 2 до Правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 04 серпня 2018 року № 656, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 11 вересня 2018 року за № 1041/32493 (далі - Правила дорожнього перевезення небезпечних вантажів), або шляхом продовження його строку дії відповідно до підрозділу 9.1.2.3 ДОПНВ.

Свідоцтво видається (продовжується) на всі транспортні засоби EX/II, EX/III, FL, AT, MEMU категорій N та O, які успішно пройшли обов`язковий технічний контроль, придатні до перевезення небезпечних вантажів та відповідають вимогам частини 9 ДОПНВ, які застосовуються до відповідного типу транспортних засобів з урахуванням перехідних положень, визначених у главі 1.6 та підрозділі 9.2.1.1 ДОПНВ.

Свідоцтво видається або продовжується регіональним сервісним центром Головного сервісного центру МВС або територіальним сервісним центром регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС (далі - СЦ) за результатами перевірки відповідності конструкції, маркування та спеціального обладнання транспортного засобу вимогам ДОПНВ та цього Порядку.

Дослідженням доданої до відзиву товарно-транспортної накладної №131 від 05 лютого 2025 року судом встановлено, що автомобілем марки DAF, д.н.з. НОМЕР_1 (з причепом до нього марки WIELTON д.н.з. НОМЕР_2 ), що належить ПП «Мітакс», яким 05 лютого 2025 року керував водій ОСОБА_1 , перевозився вантаж мінеральні добрива нітрат амонію загальною масою 25 тонн.

До цього суд зауважує, що позивач у ході судового розгляду цієї справи по суті не спростував доводів відзиву в тій частині, що товарно-транспортна накладна, яка була додана до позову, відмінна від тієї, яка надавалась інспектору для огляду під час проведення рейдової перевірки (№131 від 05 лютого 2025 року).

Згідно з нормами Закону №1644-ІІІ (клас 5.1 речовини, що окислюють) та додатками до ДОПНВ амонію нітрат відноситься до небезпечних вантажів при перевезенні автомобільним транспортом, оскільки це сильний окислювач, здатний до вибуху при нагріванні, детонації або змішуванні з органічними домішками, а тому в даному випадку на позивача як автомобільного перевізника (що згідно із змістом позову не заперечується позивачем) поширюється встановлений статтею 48 Закону №2344-ІІІ обов`язок наявності у водія, зокрема, свідоцтва про підготовку водія транспортного засобу, що перевозить небезпечні вантажі, та письмових інструкцій на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

Проте, як свідчать встановлені у даній справі обставини, на момент проведення рейдової перевірки (05 лютого 2025 року) водій транспортного засобу марки DAF, д.н.з. НОМЕР_1 (з причепом до нього марки WIELTON д.н.з. НОМЕР_2 ), що належить ПП «Мітакс», не мав при собі (не надав для огляду) вказаних документів.

Додану ж до позову товарно-транспортну накладну суд оцінює критично і вважає, що долучивши до матеріалів справи вказаний документ, в якому відсутнє словосполучення «амонію нітрат», що вважається небезпечним вантажем, що відрізняється від змісту доданої до відзиву товарно-транспортної накладної, позивач намагається ввести суд в оману з метою уникнення відповідальності за порушення статті 48 Закону №2344-ІІІ, яке було виявлено уповноваженою особою відповідача за результатами рейдової перевірки 05 лютого 2025 року.

Посилання позивача на те, що відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови не було досліджено (та, відповідно, не доведено) того, що транспортний засіб, яким здійснювалось перевезення вантажу 05 лютого 2025 року, відноситься до тих, що наведені у пункті 4 Розділу І Порядку №656, що слугувало би підставою для видачі свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення визначених небезпечних вантажів, суд також вважає безпідставними, адже як передбачається положеннями пункту 5 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється дотримання автомобільними перевізниками та водієм вимог законодавства про автомобільний транспорт, що згідно зі встановленими у цій справі обставинами і досліджувалося уповноваженим інспектором Укртрансбезпеки під час проведення рейдової перевірки належного позивачу транспортного засобу, яка відбулася 05 лютого 2025 року. Відповідно, надання уповноваженою особою Укртрансбезпеки оцінки належності конкретного транспортного засобу до такого, що призначений для перевезення небезпечних вантажів, виходить за межі рейдової перевірки.

Водночас, аналізуючи положення статті 48 Закону №2344-III, суд наголошує, що для притягнення автомобільного перевізника до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт саме у зв`язку з ненаданням/відсутністю свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтва про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмових інструкцій на випадок аварії або надзвичайної ситуації, достатнім є виявлення уповноваженим інспектором Укртрансбезпеки перевезення небезпечного вантажу без названих документів, а обставини належності транспортного засобу автомобільного перевізника до тих, що визначені пунктом 4 Розділу І Порядку №656, з`ясуванню не підлягають.

До того ж, суд звертає увагу і на те, що відповідно до змісту акту рейдової перевірки №090779 від 05 лютого 2025 року уповноваженою особою відповідача було зазначено про відсутність у водія автомобільного перевізника (тобто позивача) лише свідоцтва про підготовку водія транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, та письмових інструкцій на випадок аварії або надзвичайної ситуації. Жодних відомостей про з`ясування інспектором Укртрансбезпеки питання наявності/відсутності у водія свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів акт рейдової перевірки не містить.

Твердження позову про порушення відповідачем строку розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт суд також вважає безпідставними з огляду на таке.

Так, згідно з абзацом 1 пункту 25 Розділу «Оформлення результатів рейдової перевірки (перевірки на дорозі) та застосування адміністративно-господарських штрафів» Порядку №1567 (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови) справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Вирішуючи спір, суд звертає увагу на те, що накладене оскаржуваною постановою стягнення за своєю суттю є адміністративно-господарською санкцією (адміністративно-господарським штрафом), порядок застосування якого станом на 08 квітня 2025 року (дата винесення оскаржуваної позивачем постанови) регулювалось нормами Господарського кодексу України (чинного до 28 серпня 2025 року).

Так, відповідно до статті 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Відповідно до статті 239 Господарського кодексу України органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції: вилучення прибутку (доходу); адміністративно-господарський штраф; стягнення зборів (обов`язкових платежів); застосування антидемпінгових заходів; припинення експортно-імпортних операцій; застосування індивідуального режиму ліцензування на умовах та в порядку, визначених законом; зупинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб`єктом господарювання певних видів господарської діяльності; анулювання ліцензії (патенту) на здійснення суб`єктом господарювання окремих видів господарської діяльності; обмеження або зупинення діяльності суб`єкта господарювання; ліквідація суб`єкта господарювання; інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Згідно зі статтею 241 Господарського кодексу України адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.

Перелік порушень, за які з суб`єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.

Адміністративно-господарський штраф може застосовуватися у визначених законом випадках одночасно з іншими адміністративно-господарськими санкціями, передбаченими статтею 239 цього Кодексу.

Частиною першою статті 250 Господарського кодексу України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Отже, адміністративно-господарська санкція може бути застосована протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Інші строки застосування адміністративно-господарських санкцій, ніж ті, що встановлені частиною першою статті 250 Господарського кодексу України, спеціальним законом, яким у даних спірних відносинах є Закон України «Про автомобільний транспорт» не встановлені.

Строк, який визначено приписами Порядку №1567 як підзаконним нормативно-правовим актом, є строком розгляду справи про порушення норм законодавства про автомобільний транспорт, а не строком накладення адміністративно-господарського штрафу.

Відповідно, граничним строком застосування адміністративно-господарського штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт є строк, який передбачено саме Господарським кодексом України.

З огляду на те, що оскаржувана постанова винесена 08 квітня 2025 року за порушення законодавства про автомобільний транспорт, виявлене 05 лютого 2025 року (тобто через 2 місяці та 4 дні з указаної дати), то суд приходить до висновку про дотримання відповідачем шестимісячного строку застосування адміністративно-господарського штрафу, встановленого частиною першою статті 250 Господарського кодексу України.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідачем було дотримано процедуру розгляду матеріалів справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт.

У свою чергу позивачем ні під час процедури розгляду відповідачем матеріалів про порушення законодавства про автомобільний транспорт, ні під час розгляду цієї справи судом, не надано було жодних належних та достовірних доказів, які спростовували би висновки уповноважених осіб відповідача про допущення позивачем порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, викладені в акті перевірки №090779 від 05 лютого 2025 року.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не подано до суду жодних належних доказів, які могли б бути або повинні були бути пред`явлені контролюючому органу для спростування ним обставин вчинення правопорушення, та які б суттєво впливали на результат розгляду. За таких підстав розгляд матеріалів за відсутності позивача не може нівелювати сам факт виявлених порушень та бути достатньою підставою для скасування прийнятої постанови.

Доводів відзиву, якими відповідач обґрунтовує законність оскаржуваної постанови, позивачем (його представником) не спростовано.

Отже, за наявності доведених відповідачем та не спростованих позивачем у ході судового розгляду цієї справи фактів допущення останнім порушень законодавства про автомобільний транспорт, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно застосовано до позивача адміністративно-господарський штраф згідно абзацу 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III.

Тому, оскаржувана постанова скасуванню не підлягає. При її винесенні відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідач довів законність оскаржуваної постанови. Натомість доводи позову не свідчать про наявність правових підстав для задоволення заявлених вимог.

Керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову Приватного підприємства Мітакс до Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 02 березня 2026 року.

Повне найменування учасників справи: позивач Приватне підприємство Мітакс (мікрорайон Сонячний, буд. 1, кв. 1, м. Новодністровськ, Дністровський район, Чернівецька область, ), відповідач Державна служба України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області (вул. Руська, 248-У, м. Чернівці, ).

Суддя О.П. Лелюк