Справа № 380/13149/25
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2026-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 рокуЛьвівСправа № 380/13149/25 пров. № А/857/46712/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача - Шинкар Т.І.,

суддів - Довгої О.І.,

Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Мричко Н.І.), ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Львів 30 вересня 2025 року у справі № 380/13149/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій,

ВСТАНОВИВ:

26.06.2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі Управління), в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області щодо відмови у зарахуванні позивачу до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання, періоду проходження строкової військової служби - 1 рік 11 місяців 9 днів; половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 1 рік 10 місяців 29 днів; стаж роботи (професійної адвокатської діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області зарахувати позивачу до стажу роботи на посаді судді, з якого обчислюється щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці наступні періоди :стаж роботи на посаді судді - 29 років 11 місяців 16 днів (з урахуванням зарахованого стажу 29 років 10 місяців 10 днів), половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 1 рік 10 місяців 29 днів, період проходження строкової військової служби - 1 рік 11 місяців 9 днів, стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 2 роки. зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивачу, починаючи з 24 квітня 2025 року, з врахуванням загального стажу роботи позивача на посаді судді, з якого обчислюється щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці - 35 років 9 місяців 24 дні, та провести відповідні виплати, з урахуванням раніше виплачених сум грошового утримання.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області щодо відмови у зарахуванні позивачу до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання, періоду проходження строкової військової служби - 1 рік 10 місяців 10 днів; половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 1 рік 10 місяців 29 днів; стаж роботи (професійної адвокатської діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, з якого обчислюється щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці наступні періоди :стаж роботи на посаді судді - 29 років 11 місяців 16 днів (з урахуванням зарахованого стажу 29 років 10 місяців 10 днів), половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 1 рік 10 місяців 29 днів, період проходження строкової військової служби - 1 рік 10 місяців 10 днів, стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 , починаючи з 24 квітня 2025 року, з врахуванням загального стажу роботи позивача на посаді судді, з якого обчислюється щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці - 35 років 9 місяців 24 дні, та провести відповідні виплати, з урахуванням раніше виплачених сум грошового утримання. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що при призначення позивачу 24.04.2025 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій суддів», відповідач мав зарахувати до стажу позивача період проходження строкової військової служби - 1 рік 10 місяців 10 днів; половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 1 рік 10 місяців 29 днів; стаж роботи (професійної адвокатської діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки, загальний стаж 35 років 08 місяців 12 днів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року та в позові відмовити повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що за законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, не передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу, періоду проходження строкової служби, а також роботу на посаді адвоката.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 22.04.2025 на підставі рішення Вищої ради правосуддя № 839/0/15-25 від 22.04.2025 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» звільнено з посади судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

23.04.2025 на підставі Наказу № 29-к від 23.04.2025 «Про відрахування зі штату Самбірського міськрайонного суду Львівської області судді ОСОБА_1 » відраховано зі штату Самбірського міськрайонного суду Львівської області з 23 квітня 2025 року, як такого, що звільнений із займаної посади у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Самбірським міськрайонним судом Львівської області позивачу було видано Розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, відповідно до якого:

служба в Збройних силах СРСР: дата зарахування - 03.07.1983; дата звільнення - 12.05.1985; тривалість стажу - 01 рік 10 місяців 10 днів;

студент Харківського юридичного інституту ім. Ф.Є. Дзержинського: дата зарахування - 01.09.1985; дата звільнення - 31.07.1987; тривалість стажу - 01 рік 11 місяців 00 днів;

адвокат у Львівській обласній колегії адвокатів: дата зарахування - 20.05.1993; дата звільнення - 19.05.1995; тривалість стажу - 02 роки 00 місяців 00 днів;

суддя Дрогобицького міського суду Львівської області: дата зарахування - 22.05.1995; дата звільнення - 01.03.2001; тривалість стажу - 05 років 09 місяців 08 днів;

суддя, голова Самбірського міського суду Львівської області: дата зарахування - 01.03.2001; дата звільнення - 27.03.2004; тривалість стажу - 03 роки 00 місяців 26 днів;

суддя, в.о. голови, голова Самбірського міськрайонного суду Львівської області: дата зарахування - 27.03.2004; дата звільнення - 23.04.2004; тривалість стажу - 21 рік 00 місяців 28 днів.

Всього тривалість стажу - 35 років 08 місяців 12 днів.

24.04.2025 позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Враховуючи те, що відповідачем не було в повному обсязі зараховано усі періоди, що дають позивачу право на призначення довічного грошового утримання, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою від 22 травня 2025, в якій просив зарахувати повністю період проходження строкової військової служби, період навчання у вищому юридичному навчальному закладі та періоду роботи адвокатом, загальний стаж 35 років 9 місяців 24 дні.

Листом № 11549-11982/Г-52/8-1300/25 від 05.06.2025 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило, що ОСОБА_1 , відмовлено у зарахуванні до стажу судді, що дає право на призначення довічного грошового утримання судді у відставці, періоду проходження строкової військової служби, періоду навчання у вищому юридичному навчальному закладі та періоду роботи адвокатом.

Позивач вважає таку відмову протиправною, відтак звернувся з цим позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно із частиною першою статті 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Так, організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII).

Пунктом 2 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №2453-VI), крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Згідно з частиною третьою статті 142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшуєтеся на два відсотки грошового утримання судді.

Статтею 137 Закону України № 1402-VIII передбачено, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Також, до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом не встановлено.

Такі висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладеною у постановах від 13.04.2022 у справі №420/1840/21, від 06.07.2023 у справі № 420/3746/21, від 25.11.2024 у справі №140/16247/20 та інших.

До набрання чинності Законом №1402-VIII питання обчислення стажу роботи на посаді судді було врегульоване Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон №2453-VI).

Згідно із вимогами статті 135 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас, відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону №2453-VI (в редакції чинній до 28 березня 2015 року), судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Таким чином, при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді.

Згідно з матеріалами справи, позивача на посаду судді вперше призначено 22.05.1995, що підтверджується розрахунком стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового довічного утримання ОСОБА_1 .

Відповідно до перерахунку пенсії позивача від 19.05.2025 страховий стаж позивача становить 42 роки 6 місяців 16 днів. В тому числі стаж судді 29 років 10 місяців 10 днів.

Так, до набрання чинності Законом №1402-VIII та Законом №2453-VI в період роботи позивача на посаді судді, дані правовідносини щодо порядку обчислення стажу роботи на посаді судді регулювались Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-ХІІ (далі - Закон №2862-ХІІ ).

Відповідно до частини 1 статті 43 Закону №2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Згідно із абзацом 2 частини 4 статті 43 Закону №2862-ХІІ до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Водночас, спірним питанням у цій справі є не зарахування до суддівського стажу періоду проходження строкової військової служби, періоду навчання у вищому юридичному навчальному закладі та періоду роботи на посаді адвоката.

В період дії положень статті 43 Закону №2862-ХІІ правове регулювання поняття стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, було додатково врегульовано і іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із частиною першою статті 25 Конституційного Договору від 08.06.1995 №1к/95-ВР між Верховною Радою України та Президентом України «Про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України» Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов`язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення (зазначений Договір був чинний на момент видання Президентом України Указу Президента України від 10.07.1995 року №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» та втратив чинність із набранням чинності Конституції України 28.06.1996 року).

Відповідно до пункту 1 Розділу XV «Перехідні положення» Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Згідно зі статтею 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального заходу суддів» від 10.07.1995 №584/95 (далі - Указ Президента України №584/95) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Відповідно до пункту 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання судді» від 03.09.2005 №865 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, на юридичних факультетах вищих навчальних закладах та календарний період проходження строкової військової служби.

Верховний Суд у постановах від 19.06.2018 у справі №243/4458/17, від 13.11.2019 у справі №521/2593/17, від 05.12.2019 у справі №592/2737/17, від 13.02.2020 у справі №592/5433/17, від 24.03.2020 у справі №559/512/17, від 29.04.2020 у справі №426/12415/16-а та від 15.11.2021 у справі №580/6051/20 дійшов висновку, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453, було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби. Не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та періоду проходження строкової військової служби і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Документи, необхідні для призначення щомісячного довічного грошового утримання» Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 №3-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за №200/14891 (далі Порядок подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці територіальними органами Пенсійного фонду України №3-1) до заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання додаються документи про страховий стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637.

Згідно з пунктом 8 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок №637), період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Відповідно до архівної довідки Міністерства освіти і науки України Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого від 10.04.2025 №125-01-525/205 на №7001/10/9-25 від 08.04.2025 ОСОБА_1 був зарахований студентом І-го курсу денного факультету №1 Харківського юридичного інституту ім. Ф.Е. Дзерджинського з 01.09.1985.

Наказом №96-С від 29.06.1989 його було відраховано з інституту у зв`язку із закінченням навчання і отримання повної вищої освіти за спеціальністю правознавство та здобуттям кваліфікації юриста з 30.06.1989. Позивачу 29.06.1989 видано диплом НОМЕР_1 , реєстраційний №726.

У постановах від 20.04.2021 у справі №344/5707/19 та від 14.05.2021 у справі №592/3354/17 Верховний Суд зробив висновок про необхідність зарахування половини строку навчання у вищому юридичному учбовому закладі на денній формі навчання до стажу, який враховується для набуття права на відставку і при обчисленні розміру щомісячного довічного утримання судді у відставці.

Отже, як правильно констатував суд першої інстанції, відповідач протиправно не зарахував до стажу роботи на посаді судді, з якого обчислюється розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 половини періоду його навчання у цьому юридичному навчальному закладі з 22.08.1985 по 29.06.1989, що складає 01 рік 10 місяців 29 днів.

Стосовно зарахування періоду проходження військової служби, то статтею 57 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII передбачено, що військова служба у складі діючої армії у період бойових дій, у тому числі при виконанні інтернаціонального обов`язку, а також перебування в партизанських загонах і з`єднаннях зараховується до стажу роботи на пільгових умовах у порядку, встановленому для обчислення строків цієї служби при призначенні пенсій за вислугу років військовослужбовцям.

Згідно зі статтею 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-XII порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам з числа військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» і «з» статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються: дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

За встановленими у абзаці 2 частини першої статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII правилами, час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу роботи за спеціальністю.

Таким чином, зазначені положення законодавства давали право особі на зарахування, зокрема, до стажу роботи на посаді судді період проходження строкової військової служби.

Згідно з пунктом 6 Порядку №637 для підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймаються: військові квитки; довідки територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин і установ системи Міноборони, МВС, МНС, Мінінфраструктури, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, ДПС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС. Військова служба у складі діючої армії в період бойових дій, в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, зараховується до стажу роботи на підставі довідок територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, які видаються в порядку, що визначається Міноборони (додаток №2).

Військовим квитком ОСОБА_1 . Серія НОМЕР_2 від 17.05.1983 підтверджується, що позивач проходив строкову військову службу у збройних силах СРСР в період з 03.07.1983 по 12.05.1985.

Отже, як правильно констатував суд першої інстанції, до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання судді, підлягав зарахуванню також період проходження ним військової служби у збройних силах СРСР з 03.07.1983 по 12.05.1985 (01 рік 10 місяців 10 днів).

Стосовно зарахування стажу періоду роботи адвокатом, то Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» від 12 липня 2018 року № 2509-VIII статтю 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доповнено частиною другою, згідно з якою до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

При цьому абзацом четвертим пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Отже, при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді. При цьому при обчисленні стажу, який дає право на відставку окремо слід застосовувати положення частини першої статті 137 зазначеного закону, положення частини другої цієї статті, як стаж, який зараховується додатково.

З аналізу наведених норм вбачається, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж роботи судді в галузі права, який вимагався законом, як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення.

У випадку зайняття посади судді без проведення конкурсних процедур стаж роботи (професійної діяльності), передбачений частиною другою статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначається на момент призначення на посаду судді вперше.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 9901/302/19.

Велика Палата Верховного Суду констатувала, що вимоги до кандидатів на посаду судді були по-різному визначені законодавством України, що діяло на день їх призначення (обрання) на посаду судді, а тому такі вимоги можуть вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо обчислення стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, залежно від змісту цих вимог, визначених законодавством, яке було чинним на час призначення (обрання) на посаду судді.

Аналогічну правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 9901/2/19.

Відповідно до статті 7 Закону №2862-ХІІ (в редакції, чинній на час призначення позивача на посаду судді вперше 01.03.1993) право на зайняття посади судді районного (міського), міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

Таким чином, на момент призначення позивача суддею у 1995 році для зайняття такої посади, поряд з іншим, необхідною була наявність стажу роботи в галузі права не менш як два роки.

З огляду на зазначене, право на зарахування стажу роботи за юридичною спеціальністю - 2 роки мають судді, яких було призначено (обрано) на посаду вперше згідно з вимогами, встановленими Законом України №2862-ХІІ на день їх обрання.

Велика Палата Верховного Суду, зазначила, що внесені до статті 137 Закону №1402 зміни дозволили зарахувати стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення на посаду судді (постанова від 30 травня 2019 року у справі №11-1481заі18).

Згідно з матеріалами справи, на момент призначення позивача суддею Дрогобицького міського суду Львівської області, у такого був наявний стаж роботи адвокатом у Львівській обласній колегії адвокатів, що підтверджується записом в трудовій книжці ОСОБА_1 . Серії НОМЕР_3 .

Отже, як правильно констатував суд першої інстанції, відповідачем протиправно не зараховано до стажу роботи позивача на посаді судді, який дає право на отримання та виплату щомісячного довічного грошового утримання, стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, а саме 2 роки стажу роботи судді в галузі права, який вимагався законом, як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення, що відповідно змінює і розмір відсоткового значення суддівської винагороди.

Таким чином, неврахування до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, періоду строкової військової служби, періоду навчання у вищому юридичному навчальному закладі та періоду роботи адвокатом, і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Також апеляційний суд зауважує, що в рішенні ВРП від 22.04.2025 № 8391/0/15-25 Вища рада правосуддя, керуючись п.4 ч. 6 ст. 126, статті 131 Конституції України, статтями 3,30,34,55 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» аналізуючи подані документи та вимоги чинного законодавства встановила, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає йому право звільнення у відставку, становить 35 років 9 місяців 24 дні.

Аналіз рішенні ВРП від 22.04.2025 № 8391/0/15-25 свідчить про те, що ВРП, як орган, якому законодавчо визначено право вирішувати питання відставки, а отже перевіряти згідно поданих документів наявність належного стажу для прийняття рішення про відставку, досліджує і встановлює загальний стаж роботи судді, який дає такому право на відставку, констатуючи відповідні періоди.

Так, у рішенні від 22.04.2025 № 8391/0/15-25 ВРП констатувала, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 становить 35 років 9 місяців 24 дні.

Слід зазначити, що ВРП фактично виконує функцію «квазі-суду», оскільки цей орган наділений Законом № 1798-VIII широкими повноваженнями з приводу вирішення питання про призначення судді на посаду, притягнення або відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності судді, звільнення судді з посади, припинення відставки судді тощо.

Аналізуючи рішенні ВРП від 22.04.2025 № 8391/0/15-25 суд апеляційної інстанції зауважує, що ані ПФ ані його територіальні органи не наділені законодавчими повноваженнями в частині зарахування/не зарахування до стажу, який дає право на відставку періоду як то навчання, військової служби чи то періоду роботи, який відповідно до ч.2 ст.137 Закону України №1402-VIII підлягає зарахуванню, як стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення позивача на посаду, оскільки питання права на відставку та визначення відповідного стажу входить до компетенції ВРП, що в досліджуваному випадку було зреалізовано ВРП, так як період військової служби тривалістю 1 рік 11 місяців та 9 днів, половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 1 рік 10 місяців 29 днів, а також стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення позивача на посаду, - 2 роки, ввійшли у розрахунок спеціального стажу 35 років 9 місяців 24 дні, що дав ОСОБА_1 за наслідком поданої ним заяви про відставку таку отримати.

Так суд апеляційної інстанції констатує, що згідно вимог Постанови правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 №3-1 «Про затвердження Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці територіальним органам Пенсійного фонду України» (далі -Постанова №3-1) ні ПФ України ні його територіальним органам не надано права на здійснення визначення стажу, який дає право на відставку, так само як не надано право заперечувати (не погоджуватись)/оскаржувати рішення ВРП щодо стажу судді, який дає такому право на відставку.

Як це передбачено розділом ІІ Постанови №3-1, до заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання додаються: копія рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади; документи про страховий стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637; довідка про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (додаток 2) (далі - довідка про суддівську винагороду) / довідка про винагороду судді Конституційного Суду України для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді Конституційного Суду України (додаток 3) (далі - довідка про винагороду судді Конституційного Суду України), видана судом, з якого суддя вийшов у відставку, або Конституційним Судом України (далі - відповідний суд), з урахуванням суддівської винагороди (винагороди судді) судді, який працює на відповідній посаді; розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання (додаток 4).

Так, заперечення щодо неподання будь-якого з визначеного приписами Постанови №3-1 документу, відповідач не висловив.

Слід зауважити, що у поданому для призначення довічного грошового утримання пакеті документів позивачем було подано і розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання (додаток 4), в якому усі необхідні періоди, які враховані ВРП для визначення стажу який дає право на відставку зазначені.

Так, згідно п.4 розділу ІІІ Постанови №3-1, територіальні органи ПФ, що призначають щомісячне довічне грошове утримання, не пізніше 10 днів з дня винесення рішення інформують особу про призначення щомісячного довічного грошового утримання із зазначенням його розміру або про відмову в призначенні щомісячного довічного грошового утримання із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження, проте повноваженнями щодо неврахування певних періодів, які визнанні ВРП як уповноваженим органом на їх зарахування для призначення довічного грошового утримання законодавчо не наділені.

Додатково слід зазначити, що у Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

У пункті 45 цієї Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано таке: хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватися у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Враховуючи вище викладене суд апеляційної інстанції зауважує, що за загальним принципом розподілу влади, саме ПФ України та його територіальні органи які входять до системи органів виконавчої влади наділені повноваженнями щодо вирішення питання призначення довічного грошового утримання судді у відставці, отже зобов`язані поважаючи компетенцію іншого державного органу, діяти у відповідності до наданих законом повноважень, а не на власний розсуд, що мало місце у досліджуваному судом випадку.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові сторонами не оскаржується, а відтак в силу приписів ст. 308 КАС України, таке не є предметом апеляційного перегляду.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідивши наявні докази та дав їм належну оцінку, прийнявши законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а відтак, викладені в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави про задоволення позову, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі №380/13149/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний