Справа № 127/591/26
Суддя: Іщук Т. П.
Дата ухвалення: 2026-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 127/591/26
Провадження № 2-а/127/9/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі судді Іщук Т. П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб в місті Вінниці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача та просила скасувати постанову поліцейського офіцера громади (ПОГ) СПОГ ВВГ Вінницького РУП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Борогія Р. В. №ГВА 217693 від 28 грудня 2025 року по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 183 КУпАП, та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в її діях події та складу правопорушення. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вказану постанову вона вважає необґрунтованою, такою, що не відповідає вимогам КУпАП, та винесеною з перевищенням повноважень. Під час винесення оскаржуваної постанови не було дотримано вимог ст. 245, 280 КУпАП, оскільки не забезпечено своєчасного, всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин справи, а також не дотримано встановленого процесуального порядку її розгляду. Під час розгляду справи не були належним чином з`ясовані та доведені обставини, які б свідчили про наявність у її діях складу адміністративного правопорушення, за яке законом передбачено відповідальність.

Щодо суті правопорушення позивач зазначає, що 28 грудня 2025 року близько 11:30 вона звернулася на лінію «102» із повідомленням про можливе неправомірне заволодіння належним їй автомобілем «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_1 , який вона надала у користування ОСОБА_2 . Останній мав повернути автомобіль до 10:00 год 28 грудня 2025 року, однак із 27 грудня 2025 року не виходив на зв`язок. У зв`язку з погіршенням погодних умов позивач обґрунтовано хвилювалася за автомобіль і водія та звернулася до поліції для з`ясування обставин. У подальшому працівники поліції розшукали транспортний засіб та водія. Автомобіль було повернуто власниці. Разом з тим поліцейський офіцер громади СПОГ ВВГ ВРУП ГУНП у Вінницькій області, старший лейтенант поліції Борогій Р. В. виніс постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності за завідомо неправдивий виклик поліції на лінію «102».

Із такою кваліфікацією своїх дій позивач не погоджується, оскільки на момент звернення до поліції вона не знала і не могла знати, чи було викрадено її автомобіль, чи, можливо, він розібраний та проданий на запчастини, чи сталася ДТП або інша непередбачувана подія. Суб`єктивне сприйняття особою певної ситуації як кримінального чи адміністративного правопорушення або іншої події, про яку вона повідомляє поліцію, за відсутності умислу на введення в оману, виключає можливість кваліфікації її дій як завідомо неправдивого виклику поліції у зв`язку з відсутністю суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення. З огляду на викладене позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2026 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей провадження, визначених ст. 286 КАС України, без виклику учасників справи на підставі матеріалів справи (у письмовому провадженні). Роз`яснено відповідачу право та порядок подачі відзиву, встановлено строк подачі суду відзиву на позовну заяву та доказів по справі, а також витребувано ряд доказів.

Відповідач Головне управління Національної поліції у Вінницькій області через систему «Електронний суд» надало відзив на позовну заяву в якому просило залишити без змін постанову серії ГВА №217693 від 28 грудня 2025 року, а позовну заяву ОСОБА_1 до ГУНП у Вінницькій області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення без задоволення. Свої вимоги мотивовано тим, що звернення за телефонним номером «102» є викликом екстреної служби, унаслідок якого для перевірки повідомлення та реагування направляється наряд поліції. Отже, позивач, здійснюючи вказаний виклик, повинен був усвідомлювати наслідки своїх дій. Крім того, за результатами реагування на повідомлення ОСОБА_1 зазначена інформація свого підтвердження не знайшла. Встановлено, що ОСОБА_2 , який проживає разом із позивачкою, веде з нею спільний побут та користується її автомобілем, фактично придбав зазначений транспортний засіб і оформив його на позивачку. При цьому ОСОБА_1 посвідчення водія не має.

Крім того зазначає, що під час з`ясування обставин події працівником поліції здійснювався відеозапис за допомогою бодікамери. Під час перегляду відеозапису встановлено, що позивачка не заперечувала, що ОСОБА_2 , щодо якого вона звернулася зі скаргою на лінію «102», є її цивільним чоловіком, з яким вона виховує спільну дитину. Таким чином вважає, що інформація про незаконне заволодіння транспортним засобом не підтвердилася, у зв`язку з чим відносно позивачки було винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП.

При цьому, відповідач зазначає, що оскаржувана постанова відповідає вимогам ст. 283 КУпАП у повному обсязі. Положення зазначеної норми не встановлюють обов`язку зазначення доказів у постанові по справі про адміністративне правопорушення чи їх долучення до примірника, який вручається особі, щодо якої розглянуто справу. Натомість закон зобов`язує зазначити опис встановлених обставин та нормативний акт, що передбачає відповідальність.

Також відповідач вказує, що справа є справою незначної складності, оскільки стосується факту вчинення адміністративного правопорушення та підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позов не має ціни, а отже не є майновим. Значення справи для позивача є формальним, оскільки сума штрафу згідно з оскаржуваною постановою становить 1700 грн. Дане правопорушення є малозначним, має масовий характер у суспільстві, не впливає на її репутацію та не становить значного публічного інтересу.

Попри те, що вказана категорія справ як заяви по суті передбачає лише позов та відзив, ОСОБА_1 надала відповідь на відзив та зазначила, що відповідач не спростував того факту, що суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП, характеризується виключно умисною формою вини, що прямо випливає з використання у диспозиції статті слова «завідомо». Відповідно до ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, якщо особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки та бажала їх або свідомо допускала настання таких наслідків.

Що стосується тверджень відповідача, викладених у відзиві, то вказує, що вони повністю спростовуються листом самого відповідача від 06 січня 2026 року, яким підтверджено обставини, повідомлені позивачкою на спецлінію «102». Зазначене свідчить про відсутність у її діях завідомо неправдивого повідомлення, а відтак події та складу адміністративного правопорушення. Більше того, за результатами опрацювання її повідомлення транспортний засіб, що належить позивачці, було розшукано та повернуто їй працівниками поліції, що додатково підтверджує обґрунтованість її звернення. Інші викладені обставини є аналогічним тим, що викладені в позовні заяві.

Відповідач також надав заперечення та, викладаючи обставини звернення позивачки та встановлені обставини, які є аналогічними викладеними у відзиві, вказує, що оскільки ОСОБА_1 добровільно надала свій транспортний засіб ОСОБА_2 , без будь-якого оформленого договору, тому факт вчинення незаконного володіння транспортного засобу немає. Щодо форми вини, то зазначає, що суб`єктивна сторона правопорушення прямий умисел, тобто особа усвідомлює, що вона неправдива і бажає даремного виїзду поліцейських.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного.

Згідно з ст. 9, 77 КАС України розгляд справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін, вільності та свободи у поданні суду доказів в обґрунтування свої вимог та заперечень та доведенні перед судом в їх переконливості; однак, у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доведення правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіряючи оскаржувану позивачем постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, суд перевірив її на предмет дотримання суб`єктом владних повноважень принципів правомірної адміністративної поведінки, а саме: чи прийнято рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом установлено, що 28 грудня 2025 року поліцейським офіцером громади (ПОГ) СПОГ ВВГ Вінницького РУП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Борогієм Р. В. винесено постанову серії ГВА№217693 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та накладено адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 850,00 грн. Як вказано в постанові, 28 грудня 2025 року о 11.51 год. по вул. 600-річчя, 17 біля ТРЦ «Мегамол» ОСОБА_1 здійснила завідомо неправдивий виклик поліції, а саме зателефонувала на спецлінію «102» та повідомила про те, що її транспортним засобом «Рено Меган» незаконно заволоділи, хоча цього факту фактично не було.

Відповідно до поданих до відзиву письмових пояснень ОСОБА_1 від 28 грудня 2025 року слідує, що з 2025 року вона передала ОСОБА_2 у тимчасове користування належний їй автомобіль марки «Renault Megane», номерний знак НОМЕР_1 . Через неналежне використання даного транспортного засобу вона звернулася до ОСОБА_2 з вимогою повернути транспортний засіб, однак останній відмовився повертати та перестав виходити на зв`язок. Вона здійснила близько 50 телефонних дзвінків, проте ОСОБА_2 на них не відповідав. У зв`язку з неможливістю самостійно повернути свій автомобіль вона була вимушена звернутися на спецлінію «102» з метою отримання допомоги у його поверненні. На даний час транспортний засіб їй повернуто. Жодного злочину вона не вчиняла.

До відзиву також надані письмові пояснення ОСОБА_2 від 28 грудня 2025 року в яких зазначено, що цивільна дружина ОСОБА_1 звернулась у поліцію з приводу того, що він начебто викрав автомобіль марки «Renault Megane», номерний знак НОМЕР_1 , однак вказані обставини жодним чином не підтверджуються, так як він не вчиняв жодних протиправних дій.

З листа Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області №4185-2026 від 06 січня 2026 року слідує, що останнім розглянуто звернення ОСОБА_1 , зареєстроване 28 грудня 2025 року, щодо непорозуміння з ОСОБА_2 відносно оренди автомобіля. За результатами попереднього розгляду було встановлено, що ознаки кримінального правопорушення в даному випадку відсутні, у зв`язку із чим підстав для внесення вказаної події до ЄРДР не має, а подальший розгляд звернення здійснено у порядку передбаченому Законом України «Про звернення громадян». Крім того, працівниками поліції ОСОБА_3 роз`яснено відповідальність за вчинення протиправної поведінки та попереджено про відповідальність, згідно чинного законодавства України. Також роз`яснено, що спірні питання, які виникли, носять цивільно-правовий характер та рекомендовано звернутися до суду з цивільним позовом.

Також в матеріалах справи наявний аудіозапис виклику «102», який наданий на виконання ухвали суду від 09 лютого 2026 року, та під час дослідження якого судом встановлено, що ОСОБА_1 зателефонувала на спецлінію «102» та повідомила, що вона передала свій автомобіль марки «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_1 , у платне користування іншій особі, однак транспортний засіб не повертає, на телефонні дзвінки не відповідає та на зв`язок не виходить, кошти за користування транспортним засобом останній не сплачує. Крім того, зі слів знайомих, їй стало відомо, що водій, якому вона передала автомобіль, часто перебуває у стані алкогольного сп`яніння та спить у транспортному засобі, припаркованому біля ТРЦ «Мегамол», на парковці. Вона не може самостійно забрати належний їй автомобіль.

З відеозапису з боді-камери, наданого до відзиву на позов, слідує, що під час розмови з працівниками поліції, ОСОБА_1 повідомила про передачу ОСОБА_2 транспортного засобу в платне користування. На запитання працівника поліції, чи є ОСОБА_2 її цивільним чоловіком, вона заперечувала, зазначивши, що спільно вони не проживають і спільного господарства не ведуть. Також ОСОБА_1 повідомила, що ключ від автомобіля їй повернуто, однак свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу досі не повернуто. На ці пояснення працівники поліції жодним чином не відреагували. Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що є власником даного транспортного засобу та не має посвідчення водія. Автомобіль використовувався для її особистих потреб і надання послуг «таксі». Письмово правовідносини між сторонами не оформлені, оскільки ОСОБА_2 своєчасно здійснював оплату. Наразі останній відмовляється повертати автомобіль. Працівник поліції повідомив, що виклик не підтверджується, оскільки в поліції наявна інформація про перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цивільному шлюбі. ОСОБА_1 ці обставини заперечила. Після цього працівник поліції звернувся до ОСОБА_2 із запитанням щодо зазначених обставин. ОСОБА_2 пояснив, що вони перебувають у цивільному шлюбі близько двох років та продемонстрував фотографії. Водночас ОСОБА_1 заперечила, мотивуючи це тим, що такі фотографії не можуть підтверджувати факт їхніх відносин. Крім того, повідомила, що її дитина забажала сфотографуватися з ОСОБА_2 , і вона надала згоду. Також зазначила, що вона відпочивала із сином на морі, а оскільки не має водійського посвідчення, то ОСОБА_2 як водій відвозив їх. За її словами, дитина не називає ОСОБА_2 батьком. Надалі працівник поліції повідомив про намір скласти щодо ОСОБА_1 протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та зазначив, що транспортний засіб буде повернуто ОСОБА_1 , щоб уникнути подібних ситуацій у майбутньому. Також працівник поліції роз`яснив ОСОБА_1 , що ознак незаконного заволодіння транспортним засобом немає у зв`язку з наявністю між сторонами сімейних відносин. На що ОСОБА_1 відповіла, що автомобіль у неї фактично забрали, вона близько 50 разів телефонувала ОСОБА_2 , однак він не відповідав, у зв`язку з чим вона і звернулася до поліції. На запитання ОСОБА_1 чи є вона винною в тому, що в неї забрали автомобіль, працівник поліції повідомив, що автомобіль їй буде повернуто, до кримінальної відповідальності її не притягуватимуть, однак буде притягнуто до адміністративної відповідальності, оскільки виклик не підтвердився. Після цього працівником поліції було відібрано пояснення, винесено постанову та роз`яснено порядок її оскарження.

Стаття 183 КУпАП передбачає відповідальність за завідомо неправдивий виклик пожежної охорони, поліції, швидкої медичної допомоги або аварійних служб.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері громадського порядку.

Об`єктивна сторона цього правопорушення полягає у завідомо неправдивому виклику пожежної охорони, поліції, швидкої медичної допомоги або аварійних служб, а не будь-якому виклику. Тобто, дії правопорушника спрямовані на зрив нормальної роботи цих служб. Правопорушник викликає представника хоча б однієї з перерахованих у статті спеціальних служб нібито для надання допомоги, знаючи наперед про те, що в цьому немає ніякої необхідності.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю прямого умислу. Правопорушник, повідомляючи певну інформацію спеціальній службі, усвідомлює, що вона є неправдивою, і бажає даремного виїзду на місце виклику працівників цієї служби.

Відповідно до вимог ст.10 КУпАП, адміністративне правопорушення визначається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала або свідомо допускала їх настання.

Відсутність хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.281 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме правопорушення (у випадку його вчинення), повинне бути належним чином зафіксоване.

Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.

Посилання на належні та конкретні докази, які свідчать про вчинення особою адміністративного правопорушення, перелік яких визначено статтею 251 КУпАП, повинні міститися саме в постанові про адміністративне правопорушення.

У разі відсутності у постанові про адміністративне правопорушення посилань на докази вчинення особою адміністративного правопорушення (визначені ст. 251 КУпАП), які відповідно до ст. 252 КУпАП повинні бути оцінені відповідним органом (посадовою особою) виключно під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, надання таких доказів надалі виключатиме їх належність та допустимість з огляду на факт відсутності посилань на них у самій постанові (постанова Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі №524/5536/17).

Аналогічні правові позиції викладені у постановах КАС Верховного Суду від 13 березня 2020 року справа №234/6323/17, від 31 жовтня 2019 року справа №398/3566/16-а, від 30 травня 2018 року справа №337/3389/16-а.

Як установлено судом, постанова про адміністративне правопорушення серії ГВА №217693 від 28 грудня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не містить посилань на конкретні докази, на підставі яких зроблено висновок про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП.

Як установлено судом, позивач не заперечує факту виклику нею поліції, вказуючи, що виклик здійснювався з метою захисту її прав та надією на належне реагування з боку правоохоронних органів.

Відповідач же на підтвердження обставин, викладених в оскаржуваній постанові, через підсистему «Електронний суд» подав відеозапис із бодікамер працівника поліції, зазначаючи, що під час спілкування з працівниками поліції позивачка не заперечувала того, що є цивільною дружиною ОСОБА_2 та вони разом виховують дитину, а тому вказує, що інформація щодо незаконного заволодіння транспортним засобом не знайшла свого підтвердження.

Вказані доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та спростовуються дослідженим судом відеозаписом із боді-камери працівника поліції. Із змісту цього запису слідує, що ОСОБА_1 неодноразово заперечувала факт як спільного проживання з ОСОБА_2 , так і ведення господарства, а тому посилання на такі обставини є необґрунтованими та ґрунтуються виключно на припущеннях. При цьому ОСОБА_2 не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, зокрема щодо причин, з яких він не відповідав на неодноразові телефонні дзвінки ОСОБА_1 та не повертав автомобіль. Матеріали справи також не містять доказів належності транспортного засобу марки «Renault Megane», д.н.з НОМЕР_1 , ОСОБА_2 або ж його належності на праві спільної власності. За таких обставин досліджений відеозапис не спростовує факту належності спірного транспортного засобу ОСОБА_1 та підтверджує, що її звернення до працівників поліції було зумовлене наміром захистити своє право власності й повернути автомобіль, який перебував у користуванні ОСОБА_2 . Саме ці обставини стали підставою для виклику поліції.

До того ж, як слідує з пояснень позивачки від 28 грудня 2025 року, транспортний засіб їй повернуто.

При цьому слід звернути увагу, що у відповіді Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області №4185-2026 від 06 січня 2026 року, останній зазначив, що працівниками поліції роз`яснено ОСОБА_3 відповідальність за вчинення протиправної поведінки та попереджено про відповідальність.

Щодо письмових пояснень ОСОБА_2 від 28 грудня 2025 року, то слід зазначити, що вони містять лише твердження про те, що ОСОБА_1 є його цивільною дружиною та він не вчиняв жодних протиправних дій. Жодних доказів, які б підтверджували його позицію або спростовували доводи позивачки, у зазначених поясненнях не наведено та не надано.

Крім того, слід зазначити, що з матеріалів справи, зокрема з доказів наданих відповідачем, не вбачається, що вказаний виклик був здійснений позивачем з метою зриву або ускладнення нормальної роботи органів поліції.

Згідно з положеннями статей 1, 2 Закону України «Про Національну поліцію України» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг, зокрема, у сфері охорони прав і свобод людини.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію України» поліція відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень, виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення, вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення, вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення, здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події, у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Тобто, в разі існування факту чи з метою недопущення порушення прав та свобод особи від протиправних посягань кожен має право звернутися до Національної поліції України з метою захисту, а відповідний орган поліції має обов`язок відреагувати на таке звернення і вжити визначених законодавством заходів для забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Поліцейським в повній мірі не з`ясовані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме не доведено наявності умислу на вчинення завідомо неправдивого виклику поліції, та наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.183 КУпАП, зокрема із врахування того, що позивачці повернуто транспортний засіб.

З матеріалів справи слідує, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до органів поліції, так як не могла повернути свій транспортний засіб, який наданий в користування.

Наразі транспортний засіб був повернутий їй, а ОСОБА_4 роз`яснено відповідальність за вчинення протиправної поведінки та попереджено про відповідальність, про що свідчить відповідь Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області №4185-2026 від 06 січня 2026 року.

Наведене в свою чергу не дозволяє достеменно встановити неправдивість повідомлення.

Отже, оцінюючи досліджені докази, суд дійшов висновку, що позивачка, здійснюючи дзвінок, мала на меті захистити свої права та сподівалася на допомогу.

Дії не можна кваліфікувати завідомо неправдивим викликом, якщо особа вважала права порушеними чи такими, що можуть бути порушені; розраховувала на захист прав поліцією; не має прямого умислу на вчинення правопорушення, повідомляє правду та не хоче безпідставного виїзду поліції.

Сам факт виклику поліції не свідчить, що виклик завідомо неправдивий. Кожен має право звернутися до поліції для захисту, а поліція зобов`язана відреагувати на звернення і вжити заходи для охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки та порядку.

Сподівання громадянина на допомогу поліції не є правопорушенням. Указане відповідає принципу: Neminemlaeditquisuojureutitur (нікого не ображає той, що користується своїм правом).

Відповідний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 10/5026/995/2012.

Однак, відповідач, не перевіривши та не надавши оцінки обставинам, які зумовили позивача зателефонувати до підрозділу «102», не вивчивши фактичні обставини справи, притягнув позивача до адміністративної відповідальності.

Відповідальність за ст.183 КУпАП, як вказувалося вище, настає лише в разі завідомо неправдивого виклику, тобто повідомляючи інформацію особа усвідомлює, що така є інформація є неправдивою.

Наразі доказів на підтвердження умисного характеру дій позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183 КУпАП, відповідач не надав. При цьому форма вини, що характеризує суб`єктивну сторону такого правопорушення, підлягає встановленню та доведенню органом, що розглядає справу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто саме на відповідача покладається обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності. Саме відповідач як суб`єкт владних повноважень, повинен зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення та відповідно правомірність постанови, спростувати позицію позивача та його заперечення проти пред`явленого йому обвинувачення, адже в силу ч.3 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Оцінюючи дії відповідача на відповідність вищевказаним критеріям, суд дійшов висновку, що постанова є необґрунтованою та такою, що винесена за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а відтак не відповідає таким ознакам як обґрунтованість, розсудливість та об`єктивність.

В силу п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до переконання, що оскаржувана постанова винесена без достатніх правових підстав, необґрунтовано, з недотриманням принципів правомірної адміністративної поведінки, а тому оскаржувану постанову про адміністративне правопорушення серії ГВА №217693 від 28 грудня 2025 року слід скасувати, а провадження в справі закрити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 183, 245, 251, 252, 258, 268, 280, 283 КУпАП, ст. 2, 9, 72, 73, 77, 78, 79, 90, 139, 246, 255, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову поліцейського офіцера громади СПОГ ВВГ Вінницького РУП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Борогія Р. В. від 28 грудня 2025 року серії ГВА №217693 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а в разі апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ,

Відповідач: Головне управління національної поліції у Вінницькій області, місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Театральна, 10, .

Суддя: