Справа № 380/16291/25
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2026-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 лютого 2026 року

м. Київ

справа №380/16291/25

адміністративне провадження № К/990/6929/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Ханової Р. Ф.,

суддів - Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.,

перевіривши касаційну скаргу Львівської митниці

на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року

у справі №380/16291/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРІЄНТАЛЬ ПЛЮС»

до Львівської митниці

про визнання протиправним і скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

16 лютого 2026 року до Суду надійшла касаційна скарга Львівської митниці на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі №380/16291/25.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, колегія суддів виходить з такого.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року у справі №380/16291/25 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРІЄНТАЛЬ ПЛЮС» про відмову від позову та закриття провадження у справі було задоволено частково. Прийнято відмову Товариства від позову та закрито провадження у справі за його позовом до Львівської митниці про скасування рішення щодо класифікації товарів.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань митного органу на користь Товариства 2422,40 гривень сплаченого судового збору, 20000 гривень витрат на професійну правничу допомогу та 1850 гривень витрат за переклад документів.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року у справі № 380/16291/25 у частині стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРІЄНТАЛЬ ПЛЮС» за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці витрат на професійну правничу допомогу та переклад документів, задовольнивши такі вимоги позивача частково. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРІЄНТАЛЬ ПЛЮС» понесені судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. У задоволення решти вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРІЄНТАЛЬ ПЛЮС» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та переклад документів відмовлено. У решті ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року залишено без змін.

Не погодившись з ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі №380/16291/25, митний орган подав касаційну скаргу, у якій із посиланням на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) зазначає, що частинами п`ятою та шостою статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Однак цих вимог судом дотримано не було.

Також митний орган вказав на те, що Судами не враховано, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких

витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Крім того, відповідач наголосив на тому, що предмет спору у даній категорії справи не є складним, містить один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складеність процесуальних документів не є важкими.

Узагальнюючи митний орган вказав на те, що стягнуті судами до відшкодування 10000 гривень витрати на правничу допомогу не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, дійсності та необхідності, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для такого, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат являється не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатами робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатами та із обсягом наданих адвокатами послуг (виконаних робіт). Крім того, судами не враховано, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені вимог про відшкодування таких витрат.

Перевіряючи такі доводи, колегія суддів встановила, що апеляційний суд на підставі приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» звернув увагу на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, висловлену у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 821/440/17, відповідно до якої на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Львівської митниці, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження у цій справі, з огляду на наступне.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами частини першої статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їхнього перегляду в апеляційному порядку, можуть реалізувати право на їхнє оскарження у касаційному порядку тільки у визначених законом випадках.

За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Правова позиція з питань, що стосується розподілу судових витрат, зокрема, судових витрат на професійну правничу допомогу та документального підтвердження їх вартості, вже висловлювалася Верховним Судом у низці постанов, зокрема, але не виключно: від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16, від 15 травня 2018 року у справі №821/1594/17, від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17, від 21 січня 2020 року у справі №904/1038/19, від 21 серпня 2020 року у справі №520/2915/19, від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20, від 10 вересня 2021 року у справі №460/2315/19, від 29 червня 2023 року у справі №420/1100/21, від 06 грудня 2023 року у справі №140/763/22 та інших.

У зазначених постановах Верховний Суд зазначив, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані відповідні договори про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Зважаючи на наведене, у цій справі суд апеляційної інстанції під час вирішення питання, що стосується стягнення частково на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтовано взяв до уваги наведені вище правові позиції Верховного Суду, а також умотивовано зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Суд апеляційної інстанції за результатом оцінки доказів у цій справі та співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідністю суми понесених витрат критеріям реальності й розумності, а також з урахуванням предмету позову в справі дійшов висновку, що клопотання представника позивача підлягає частковому задоволенню.

Тобто, Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 09 лютого 2026 року, урахувавши критерій співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю цієї справи при розгляді в суді, дійшов висновку, що сума витрат вказана заявником до відшкодування у розмірі 20000,00 гривень є завищеною, а тому, на засадах співмірності та справедливості, зменшив заявлену до відшкодування суму судових витрат на правничу допомогу до 10000,00 гривень.

Тобто, саме виходячи із критеріїв співмірності й пропорційності, судом було зменшено заявлену до відшкодування суму судових витрат на правничу допомогу.

Таким чином, застосування судом апеляційної інстанції положень статей 134, 139 КАС України в оскаржуваній додатковій постанові суду відповідає висновкам Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладеному, зокрема у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 січня 2023 року №280/3242/19.

Суд апеляційної інстанції при визначені розміру судових витрат на правничу допомогу, на відшкодування яких позивач має право, відповідно до висновків Верховного Суду врахував складність справи, обсяг наданої адвокатом правничої допомоги та докази, що підтверджують витрати відповідача на ці цілі.

Суд касаційної інстанції звертає увагу, що аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та/або процесуального права.

Доводи Львівської митниці в касаційній скарзі щодо підстави касаційного оскарження фактично стосуються висновку суду апеляційної інстанції щодо встановлення факту витрат позивача на професійну правничу допомогу та межі співмірності таких витрат. Однак, ці доводи лежать у площині оцінки доказів судом та встановлення на їх підставі обставин у справі, а не у площині іншого застосування апеляційним судом норм статей 132, 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням того, що постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі №380/16291/25 ухвалена відповідно до правових висновків Верховного Суду, а посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження спірного в цій справі судового рішення, є безпідставним та недоведеним, суд касаційної інстанції вважає за необхідне відмови у відкритті касаційного провадження у цій справі.

На підставі вищенаведеного та керуючись статтями 328, 333, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Львівської митниці на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі №380/16291/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРІЄНТАЛЬ ПЛЮС» до Львівської митниці про визнання протиправним і скасування рішення.

Копію цієї ухвали суду надіслати особі, яка подала касаційну скаргу, у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддіР.Ф. Ханова Л.І. Бившева В.В. Хохуляк