Справа № 160/37505/25
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2026-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 лютого 2026 року м. Дніпросправа № 160/37505/25 (суддя Юрков Е.О., м. Дніпро)
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Іванова С.М.,

за участю секретаря судового засідання Перетятько К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами Міністерства юстиції України, Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 січня 2026 року про забезпечення позову у справі №160/37505/25 за позовом Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлії Олександрівни до Міністерства юстиції України Офіс протидії рейдерству, третя особа: Дніпровське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна 31 грудня 2025 року звернулась до суду з позовом до Міністерства юстиції України Офіс протидії рейдерству з вимогами, згідно з якою з урахуванням уточнень від 01.01.2026 року позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 29 грудня 2025 року №3619/5 «Про задоволення скарги» в частині тимчасового блокування приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_1 доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 (три) місяці.

Разом з позовом надійшла заява Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлії Олександрівни про забезпечення позову шляхом зупинення дії пункту 4 наказу Міністерства юстиції України "Про задоволення скарги" №3619/5 від 29.12.2025 року та відновлення доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.

В обґрунтування вказаної заяви зазначено, що під час державної реєстрації речового права на нерухоме майно державним реєстратором було допущено технічну помилку, яку а ні реєстратором, а ні заявником, а ні організатором електронних торгів не було виявлено. Заявник до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Ю.О. станом на 26.11.2025 року, стосовно виправлення технічної помилки не звертався. Твердження стосовно реєстрації нового об`єкту не є об`єктивним та підлягає спростуванню з огляду на те що, державним реєстратором лише реєструвалось право господарського відання в Спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, без відкриття відповідного розділу на нерухоме майно.

Крім того зазначено, що оскаржуваний наказ фактично позбавляє нотаріуса можливості отримувати дохід від своєї професійної діяльності, відтак забезпечувати своє існування, незважаючи на зупинення фактичної діяльності; заявник не може займатись іншою оплачуваною роботою; заявник не матиме можливості вчиняти нотаріальні дії за наявності чинного відповідного свідоцтва на заняття нотаріальною діяльністю, що призведе до заподіяння шкоди клієнтам, шкоди діловій та професійній репутації заявника, для виправлення яких необхідно буде докласти значних зусиль.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 січня 2026 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Суд зупинив дію пункту 4 наказу Міністерства юстиції України "Про задоволення скарги" №3619/5 від 29.12.2025 року та відновив доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до набрання законної сили судовим рішенням у справі Дніпропетровського окружного адміністративного суду №160/37505/25.

Ухвала суду мотивовано тим, що оскільки проведення державної реєстрації нотаріусом, як державним реєстратором, обов`язково здійснюється із використанням Державного реєстру прав, а тому анулювання позивачу доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно фактично унеможливлює здійснення нотаріусом своєї професійної діяльності та отримання доходу. При цьому, у позивача є зобов`язання перед державою у вигляді сплати податків, незважаючи на фактичне зупинення його діяльності.

Крім того, в цьому випадку невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи навіть унеможливити ефективний захист і поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду, що є достатньою підставою для забезпечення позову відповідно до пункту 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції Міністерства юстиції України, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржило її в апеляційному порядку. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені заяви про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції фактично вирішив спір по суті, надавши оцінку діям Мін`юсту. Судом першої інстанції не наведено жодних обґрунтованих мотивів, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі.

Зазначає, що блокування не скасовує повноважень позивача на вчинення інших нотаріальних дій і не свідчить про припинення права на заняття нотаріальною діяльністю.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції Дніпровське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржило її в апеляційному порядку. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені заяви про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що суд першої інстанції задовольнивши заяву про забезпечення позову, фактично вирішив спір по суті. Позивачем не доведено наявність підстав, що свідчать про необхідність задоволення заяви про забезпечення позову, з урахуванням практики Верховного Суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Положеннями частин 1, 2 ст.150 КАС України, встановлено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 153 КАС України, заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - до суду, до якого має бути подано позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Приписами ч. 1 ст. 154 КАС України, встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Положення зазначених правових норм свідчать про те, що забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до прийняття у справі судового рішення по суті заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Так, у вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

За своєю суттю інститут забезпечення в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Суд зазначає, що підстави забезпечення позову, передбачені ч. 2 ст. 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

За правилами частин першої, третьої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Не допускається забезпечення позову, зокрема шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення (пункт 5 частини 3 статті 151 КАС України).

Тобто, вжиття заходів забезпечення позову, які передбачені частиною 1 статті 151 КАС України можливі лише за наявності обставин, визначених частиною 2 статті 150 КАС України. При цьому, не допускається застосування заходів забезпечення позову, передбачених приписами частини 3 статті 151 КАС України.

Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених КАС України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Водночас, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.04.2021 у справі №420/6907/20, від 13.05.2021 у справі №420/2719/20, від 23.09.2021 у справі №420/11076/20 та від 01.06.2022 у справі №580/5656/21.

Верховний Суд в постанові від 29 вересня 2022 року по справі № 640/24600/20 зазначив, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Таким чином, з наведеного вбачається, що суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані заявником для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача. Самі ж заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами. При цьому, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Разом з тим, суд не вправі вживати заходи забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

Так, предметом оскарження по цій справі є, зокрема, правомірність прийнятого Міністерством юстиції України наказу від 29 грудня 2025 №3619/5 "Про задоволення скарги» в частині тимчасового блокування приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_1 доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 (три) місяці.

Разом з тим, протиправність оскаржуваного рішення не є очевидною та підлягає доведенню в ході розгляду цієї адміністративної справи, а тому, враховуючи тимчасовий характер блокування, задоволення заяви про забезпечення позову у цьому випадку буде вирішенням судом позовних вимог по суті та виходом за межі підстав для забезпечення позову, які передбачені ст. 151 КАС України.

Крім того, в обґрунтування заяви про забезпечення позову заявником не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття зазначених ним заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Проте, сама лише незгода позивача із рішенням суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання його протиправним ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч.2 ст.2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення.

Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед.

Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави в цій справі суд не вважає допустимим.

Колегія суддів також не вбачає наявність обставин, за яких невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ фактично позбавляє позивача можливості отримувати дохід від своєї професійної діяльності, відтак забезпечувати своє існування, незважаючи на зупинення фактичної діяльності; заявник не може займатись іншою оплачуваною роботою; заявник не матиме можливості вчиняти нотаріальні дії за наявності чинного відповідного свідоцтва на заняття нотаріальною діяльністю, що призведе до заподіяння шкоди клієнтам, шкоди діловій та професійній репутації заявника, для виправлення яких необхідно буде докласти значних зусиль, оскільки у випадку застосування тимчасового блокування доступу приватного нотаріуса до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нотаріус не позбавлений права на працю і може здійснювати діяльність, яка не стосується дій щодо вчинення державної реєстрації прав на нерухоме майно. Нормами Закону України «Про нотаріат» передбачено широкий перелік дій та послуг, які може вчиняти та надавати приватний нотаріус і без доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вказана правова позиція також висловлена Верховним Судом у постановах від 23.07.2020 року у справі №640/12935/19, від 09 вересня 2020 року у справі №813/944/18.

Колегія суддів також вважає, що твердження заявника про те, що застосування заявлених ним заходів забезпечення позову сприятиме збереженню існуючого становища у спірних правовідносинах до розгляду справи по суті, оскільки дії відповідача можуть унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав у разі задоволення його позову, суд відхиляє як такі, що не підтверджуються жодними належними і допустимими, у розумінні ст.ст.73, 74 КАС України, доказами.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на час подання та розгляду заяви про забезпечення позову не підтверджено існування обставин, які б безумовно вказували на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає що, суд першої інстанції неправомірно задовольнив заяву позивача про забезпечення позову у справі №160/37505/25.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про ухвалення судом першої інстанції рішення про задоволення заяви про забезпечення позову порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цієї заяви є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та прийняття нової постанови якою у задоволені заяви про забезпечення позову слід відмовити повністю.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 2 частини 1 статті 315, пунктами 2, 4 статті 317, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України, Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 січня 2026 року про забезпечення позову у справі №160/37505/25 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заяви приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлії Олександрівни про забезпечення позову - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2026 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов