Справа № 990/38/26
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2026-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 березня 2026 року

м. Київ

справа №990/38/26

адміністративне провадження № П/990/38/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів: Білак М.В., Єресько Л.О., Жука А.В., Радишевської О.Р.,

перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

27 січня 2026 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої ради правосуддя з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 13 листопада 2025 року №2439/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Зарічненського районного суду Рівненської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» в частині незарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та дає право для призначення на посаду судді з 20 березня 1994 року до 21 червня 1995 року, тобто 1 рік 3 місяці 2 дні;

- зобов`язати Вищу раду правосуддя прийняти рішення, яким зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та дає право для призначення на посаду судді з 20 березня 1994 року до 21 червня 1995 року, тобто 1 рік 3 місяці 2 дні та визначити загальний стаж роботи.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року позовну заяву залишено без руху, а заявнику надано строк для усунення її недоліків шляхом подання до суду: заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом та доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку; відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету; копії позовної заяви та копії доданих до неї документів відповідно до кількості учасників справи.

25 лютого 2026 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви та поновлення строку звернення до суду, а також копія позовної заяви з додатками.

В указаній заяві про поновлення строку позивачкою зазначено, що вона ознайомилась з рішенням Вищої ради правосуддя 13 листопада 2025 року №2439/0/15-25 лише 04 грудня 2025 року, яке було їй вручено в Зарічненському районному суді під розписку. Вказано, що після отримання рішення, з 10 грудня 2025 року по 16 грудня 2025 року вона перебувала стаціонарному лікуванні в Зарічненській багатопрофільній лікарні. За результатами лікування 16 грудня 2025 року позивачку було направлено на стаціонарне лікування у реабілітаційне відділення КП «Корецька обласна лікарня відновного лікування» Рівненської обласної ради, де вона перебувала з 22 грудня 2025 року до 05 січня 2026 року. У подальшому, не погоджуючись із рішенням Вищої ради правосуддя в частині зарахування стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, 10 січня 2026 року ОСОБА_1 звернулась до Вищої ради правосуддя із заявою про зарахування стажу роботи, вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді не менше двох років. Проте листом Вищої ради правосуддя від 14 січня 2026 року №1055/0/9-26 в задоволенні заяви відмовлено. Як зазначила заявниця, вказаний лист отримано 24 січня 2026 року засобами поштового зв`язку. На переконання позивачки, зазначені обставини свідчать про відсутність зловживання процесуальними правами та об`єктивно унеможливлювали своєчасну підготовку та подання позову до суду. Покликаючись на означене, ОСОБА_1 просить визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити строк звернення до суду для оскарження рішення Вищої ради правосуддя від 13 листопада 2025 року.

Вирішуючи заяву позивачки про поновлення строку звернення до суду з позовом, Суд виходить з такого.

У статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Так, відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Питання оскарження рішень Вищої ради правосуддя регламентовано статтею 35 Закону України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя», частиною першою якої визначено, що рішення Вищої ради правосуддя може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається із часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Суд зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

З аналізу зазначених вище законодавчих норм убачається, що у випадку, коли особа вважає, що її права були порушені рішенням Вищої ради правосуддя, вона має право звернутися до суду в більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.

Процесуальний закон (стаття 121 КАС України) передбачає можливість поновлення строку звернення до адміністративного суду у разі, якщо цей строк було пропущено з поважних причин.

Частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Тобто поняття "поважні причини пропуску процесуальних строків" є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.

У разі якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Порівняльний аналіз словоформ "дізналася" та "повинна була дізнатися" дає підстави виснувати про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Щоб переконатись, що особа могла і повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод, інтересів), суд повинен установити обставини, які б беззаперечно свідчили, що обізнаність особи була ймовірною, а ступінь ймовірності був високим і достатнім для висновку, що строк звернення до суду особа пропустила з поважних причин.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі "Мушта проти України" нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України" ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційних повноважень судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (параграф 41).

У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи "Bellet проти Франції", "Ilhan проти Туреччини", "Пономарьов проти України", "Щокін проти України" та інші].

Повертаючись до обставин цієї справи, Верховний Суд звертає увагу, що позивачка покликається на те, що саме з 04 грудня 2025 року вона ознайомилась із рішенням Вищої ради правосуддя від 13 листопада 2025 року №2439/0/15-25, яке було їй вручено в Зарічненському районному суді під розписку. На підтвердження означеного позивачем додано копію листа Вищої ради правосуддя від 24 листопада 2025 року №23019/0/9-25, адресований Зарічненському районному суду.

Так, зі змісту указаного листа убачається, що Вища рада правосуддя надсилає копію рішення Вищої ради правосуддя від 13 листопада 2025 року №2439/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Зарічненського районного суду Рівненської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» для вручення ОСОБА_1 та долучення до її особової справи.

Відповідно до абзацу 3 пункту 16.5 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого Рішенням Вищої ради правосуддя 24 січня 2017 року №52/0/15-17 (зі змінами) копія рішення Ради про звільнення судді з посади надсилається до суду, в якому суддя обіймає посаду, Державній судовій адміністрації України. Копія рішення Ради про відмову в задоволенні заяви про звільнення з посади судді надсилається судді на адресу суду, в якому він обіймає посаду.

Надаючи оцінку вищенаведеним посиланням позивачки, Верховний Суд вказує, що в питаннях застосування інституту строків в адміністративному процесі потрібно враховувати:

- момент настання події, з якої має починатися відлік процесуального строку оскарження її протиправності;

- правничу ситуацію, яка б дозволяла з`ясувати, чи знала особа, право якої порушене, або мала б знати (дізнатися) про ухвалення, зокрема, певного рішення, яке спонукає до активних дій, до поведінки, націленої на своєчасний вибір форми та способу виправлення й усунення шкідливої дії цього рішення, але свідомо нічого не робить або сподівається на виправлення помилки тим, хто її допустив;

- умови, за яких мають вчиняються активні дії, спрямовані на реалізацію права на оскарження дій, бездіяльності чи рішення того, хто діями, бездіяльністю чи певним рішенням порушив права, свободи чи зачепив інтереси особи, яка про це стверджує; крім того, особа повинна своєчасно звернутися за захистом порушеного права.

Верховний Суд звертає увагу, що можливість учасника справи реалізувати своє право на подання позову/заяви має корелювати з обізнаністю цієї особи з мотивами прийняття відповідного рішення. Обізнаність з правовими підставами та мотивами прийняття рішення зумовлює виникнення в особи інтересу у зверненні до суду щодо захисту своїх прав, свобод та інтересів у разі виявлення їх порушення та надалі дає змогу підготувати аргументовану позовну заяву.

Повертаючись до обставин цієї справи, Верховний Суд зазначає, що об`єктивна можливість встановити факт порушення прав позивачки виникла лише після отримання повного тексту рішення, а саме 04 грудня 2025 року, отже, саме з цього моменту цього можна виснувати про обізнаність позивачки з оскаржуваним рішенням.

Відтак, зважаючи на момент, з якого ОСОБА_1 отримала реальну можливість ознайомитись із рішенням Вищої ради правосуддя від 13 листопада 2025 року №2439/0/15-25, останнім днем на подання позову було 05 січня 2026 року.

Принагідно зазначити, що ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом (шляхом його здачі на пошту згідно з поштовим конвертом) 27 січня 2026 року.

Наведені позивачкою причини пропуску строку, пов`язані із перебуванням на стаціонарному лікуванні у періоди з 10 грудня 2025 року до 16 грудня 2025 року та з 22 грудня 2025 року до 05 січня 2026 року за загальним правилом дійсно можуть свідчити про наявність поважних підстав для поновлення строку звернення до суду, однак, в межах конкретно цієї справи, таке лікування було нетривалим та ще й з перервами, і припинилося 05 січня 2026 року, тобто, в день спливу місячного строку звернення до суду, який безпосередньо позивачка обчислює з 04 грудня 2025 року. Поряд з цим, КАС України не містить положень, які б встановлювали можливість переривання чи продовження процесуальних строків у випадку перебування особи на стаціонарному лікуванні.

Оцінюючи доводи позивачки щодо обставин її звернення до відповідача із заявою про зарахування стажу роботи, в задоволенні якої було відмовлено, Суд виходить з такого.

Положеннями статті 124 Конституції України визначено, що законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Отже, головним чинником для застосування в обов`язковому порядку досудового способу врегулювання спору є відповідна імперативна норма в законі, в інших випадках цей спосіб є добровільним.

Так, частиною першою статті 35 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" визначено, що рішення Вищої ради правосуддя може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

На підставі викладеного, Верховний Суд звертає увагу позивачки на те, що КАС України та Законом України "Про Вищу раду правосуддя" встановлено саме судовий порядок оскарження рішень Вищої ради правосуддя, її органів, а не будь-який інший.

Враховуючи зазначене, обставини звернення позивачки до Вищої ради правосуддя із заявою про зарахування стажу роботи та подальше отримання заявницею відмови не можуть свідчити про поважність пропуску строку звернення до суду з цим позовом. Такі вчинені позивачкою дії були здійснені на її власний розсуд, за відсутності законодавчо закріпленого обов`язкового досудового вирішення спору при оскарженні рішень Вищої ради правосуддя, що призвело до безпідставного зволікання позивачки зі зверненням до суду з даним позовом.

Отже, наведене не вказує на конкретні, реальні, непереборні і об`єктивно нездоланні фактори та причини, які зумовили (надали змогу) реалізацію ОСОБА_1 свого права на звернення до суду із вимогою про оскарження рішення Вищої ради правосуддя від 13 листопада 2025 року №2439/0/15-25 лише 27 січня 2026 року, враховуючи, при цьому, й те, що позивачкою не наведено жодних причин й не подано доказів, які б підтверджували реальну відсутність можливості підготувати та подати позовну заяву у наступні періоди: з 04 грудня 2025 року до 09 грудня 2025 року, з 17 грудня 2025 року до 21 грудня 2025 року та, власне, 05 січня 2026 року.

Підсумовуючи, слід констатувати, що позивачкою не наведено й не доведено об`єктивних причин, які дійсно унеможливлювали подання позовної заяви у визначений законом строк та були поважними.

При цьому, Суд повторно зазначає, що визначені процесуальним законом строки звернення до суду - це період часу, протягом якого особа повинна проявити інтерес стосовно захисту своїх прав, свобод та законних інтересів, й для спорів щодо оскарження рішень Вищої ради правосуддя такий строк доволі стислий і має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на захист.

Таким чином, пропуск строку на звернення до адміністративного суду обумовлений не існуванням непереборних перешкод, а виключно пасивною поведінкою позивачки, що виключає можливість визнання причин пропуску строку поважними.

Безпідставне поновлення строків суперечить принципу юридичної визначеності, який є складовою верховенства права, та підриває засади res judicata. Адміністративне судочинство покликане забезпечувати стабільність публічно-правових відносин, а визнання «пасивної поведінки» достатньою підставою для поновлення строків створило б ризик фактичної безстроковості оскарження рішень, що неприпустимо.

Ураховуючи викладене вище, Верховний Суд наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Натомість позивачка у заяві про усунення недоліків не вказала, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили її звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Не наведено змістовних і вагомих доводів щодо вчинення нею всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не доведено, що в цій справі можливість вчасного подання нею позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивачки.

У цьому випадку пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивачки щодо реалізації своїх процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі не є поважною причиною пропуску строку на звернення до суду із відповідним позовом.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 травня 2024 року у справі №990/53/24 наголосила на необхідності наведення змістовних і вагомих доводів щодо вчинення усіх необхідних і можливих дій, які б указували на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку, зазначивши при цьому, що пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав не є поважною причиною для його поновлення.

Вирішуючи питання поновлення строку на звернення до Суду із позовом у цій справі, колегія суддів не встановила обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення позивачки, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами. Обставини, на які посилається позивачка в обґрунтування недотримання нею строків звернення до суду, не дають достатніх і переконливих підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та його поновлення.

Відповідно до частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, оскільки ОСОБА_1 не наведено поважних підстав для поновлення пропущеного строку звернення з позовом до адміністративного суду, позовна заява підлягає поверненню.

Згідно з частиною восьмою статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, а тому не є обмеженням доступу позивача до правосуддя та забезпечує практичну можливість реалізації його права на судовий захист.

Керуючись статтями 22, 123, 169, 243, 248, 266, 295 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з позовом до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії.

Повернути позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє його права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію цієї ухвали надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України.

Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко

М.В. Білак

Л.О. Єресько

А.В. Жук

О.Р. Радишевська ,

Судді Верховного Суду