Справа № 640/5386/22
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2026-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5386/22 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Юрков Е.О.,
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Черпака Ю.К.,

при секретарі Литвин С.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Золотухіної Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Національної поліції України (далі по тексту - відповідач) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Голови Національної поліції України від 10.01.2022 №21о/с, яким полковника поліції ОСОБА_1 (0026733), заступника начальника Департаменту захисту інтересів суспільства і держави - начальника 2-го управління звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 (через скорочення штатів або проведення організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року №580-VIII;

- поновити полковника поліції ОСОБА_1 (0026733) на посаді заступника начальника Департаменту захисту інтересів суспільства і держави - начальника 2-го управління, з 10 січня 2022 року;

- стягнути з Національної поліції України середній заробіток за весь час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 до дня поновлення його на посаді.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року в задоволенні зазначеного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач, через свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення - скасувати, виходячи з наступного.

Згідно із п.4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , починаючи з 12.03.2019 по 10.01.2022, проходив службу в Національній поліції України.

Наказом Національної поліції України від 15.06.2020 №612 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 призначено заступником начальника Департаменту захисту інтересів суспільства і держави начальником 2-го управління у порядку просування по службі.

Наказом Національної поліції України від 15.02.2021 №170 о/с підполковнику поліції ОСОБА_1 заступникові начальника Департаменту захисту інтересів суспільства і держави - начальнику 2-го управління присвоєно звання поліції достроково в порядку заохочення, за сукупністю - полковник поліції.

Наказом Національної поліції України від 07.10.2021 №831 ДСК «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції.

10.11.2021 ОСОБА_1 , відповідно до ч.1 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» попереджено про те, що наказом Національної поліції України від 07.10.2021 №831 ДСК «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції», посаду, яку обіймав скорочено, та про можливе наступне звільнення зі служби в поліції, згідно з пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) ч.1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Листом від 24.11.2021 за вих. №53642/1/22-2021, у зв`язку із організаційно-штатними змінами відповідно до вимог абзацу чотирнадцятого підпункту 3 пункту 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №878, та підпункту 10 пункту 11 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №877, у зв`язку із організаційно-штатними змінами погоджено звільнення полковника поліції ОСОБА_1 , з посади заступника начальника Департаменту захисту інтересів суспільства і держави - начальника 2-го управління.

Наказом Національної поліції України від 10.01.2022 №21 о/с, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 (через скорочення штатів або проведення організаційних заходів) ч. 1 статті 77 полковника поліції ОСОБА_1 заступника начальника Департаменту захисту інтересів суспільства і держави - начальника 2-го управління, починаючи з 10.01.2022 (далі по тексту - оскаржуваний наказ).

Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним, а своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був належним чином повідомлений про наявність вакантних посад, мав можливість ознайомитись з ними, проте свідомо відмовився, а тому порушення відповідачем прав позивача судом в даному випадку не вбачається.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Національної поліції України від 10.01.2022 №21 о/с, яким звільнено зі служби в поліції полковника поліції ОСОБА_1 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про Національну поліцію» (далі по тексту - Закон, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Статтею 3 Закону визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.1 статті 59 Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 Закону переміщення поліцейських здійснюється:

1) на вищу посаду - у порядку просування по службі;

2) на рівнозначні посади:

для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби;

за ініціативою поліцейського;

у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації;

у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби);

за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії;

з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації;

у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону;

3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський:

у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду;

за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії;

через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей;

за ініціативою поліцейського;

як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до статті 87 цього Закону;

4) у зв`язку із зарахуванням на навчання до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, на денну форму навчання, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання.

Правовими положеннями ч.1-3 статті 68 Закону регламентовано, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства (ч.5 статті 68 Закону).

Відповідно до пункту 4 ч.1 статті 77 Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Положенням спеціального законодавства, у даному випадку - Закон України «Про Національну поліцію», не врегульовано процедуру звільнення поліцейського, у зв`язку зі скороченням чисельності штату та дотримання трудових гарантій поліцейського, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Згідно частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини 1-3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №487/2191/17 та від 30.04.2020 у справі №520/6610/19 зазначено, що відповідно до вимог частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже, враховуючи вищезазначені обставини справи та висновки викладені Верховним Судом, необхідність запропонувати працівнику всіх наявних вакансій це не право, а обов`язок роботодавця, який законодавцем покладено на останнього.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.11.2021 ОСОБА_1 , відповідно до ч.1 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» попереджено про те, що наказом Національної поліції України від 07.10.2021 №831 ДСК «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції», посаду, яку обіймав скорочено, та про можливе наступне звільнення зі служби в поліції, згідно з пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) ч.1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Зазначене не заперечується сторонами.

Листом Департаменту кадрового забезпечення від 19.11.2021 №8302/12/1/2/01-2021 до Департаменту, в якому проходив службу позивач, був надісланий перелік вакантних посад в центральному органі управління, для його доведення поліцейським, посади яких скорочені.

Як зазначено відповідачем, і взято до уваги судом першої інстанції, 01.12.2021, за адресою: м. Київ, вул. Лобановського, 51 полковнику поліції Батраченку О.В. було надано можливість ознайомитися з переліком вакантних посад по підрозділах апарату центрального органу управління Національної поліції, водночас, останній від ознайомлення відмовився, про що було складено відповідний Акт від 01.12.2021, за підписом службових осіб Департаменту захисту інтересів суспільства і держави начальника відділу полковника поліції Дмитренка Р.О. та головного інспектора цього ж Департаменту капітана поліції Миронець Н.О.

Зазначені особи були викликані в судове засідання суду першої інстанції для допиту в якості свідків, та в судовому засіданні підтвердили зазначені обставини, які були викладені в акті від 01.12.2021, при цьому будучи попередженими про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Натомість, позивач стверджує, що 01.12.2021 на робочому місці за адресою: м. Київ, вул. Лобановського, 51, каб. 1010 не перебував, оскільки знаходився у черговій оплачуваній відпустці і займався ремонтом автомобіля, однак означені доводи в ході розгляду судової справи не знайшли свого підтвердження зважаючи на лист Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України від 19.03.2025 за вих.№26850-2025 яким було повідомлено, що: «...у Департаменті відсутні відомості про перебування ОСОБА_1 у відпустці, в період з 01 грудня 2021 року по 31 січня 2022 року. Одночасно інформуємо, що відповідно до наявної у Департаменті інформації значиться, що у період календарного року, до якого входить запитуваний період та до моменту звільнення зі служби в поліції, тобто з 01 січня 2021 року до 10 січня 2022 року Батраченку О.В. надавалися відпустки: наказом НПУ від 09 березня 2021 року №284 о/с - частину щорічної чергової основної відпустки за 2020 рік, на 12 діб, з 22 березня до 02 квітня 2021 року; наказом НПУ від 18 червня 2021 року №753 о/с - частину щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2020 рік, на 11 діб (з урахуванням 1 святкового дня), з 22 червня до 02 липня 2021 року; наказом НПУ від 09 серпня 2021 року №1060 о/с - невикористану частину щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2020 рік, на 8 діб, з 09 до 16 серпня 2021 року, та додаткову оплачувану відпустку за 2020 рік на 15 діб (з урахуванням 1 святкового дня), із 17 до 31 серпня 2021 року; наказом НПУ від 12 жовтня 2021 року №1408 о/с - частину щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, на 12 діб, з 11 до 22 жовтня 2021 року».

У свою чергу, ОСОБА_1 до матеріалів справи також було долучено рапорт від 22.10.2021 про надання щорічної оплачуваної відпустки терміном на 34 доби, з 01.12.2021, рапорт від 23.11.2021 на ім`я начальника Департаменту про намір виїхати закордон під час чергової відпустки, квитанції про здійснення ремонту авто з 01.12.2021, та копії сторінок закордонного паспорту із відмітками про виїзд закордон, однак, відповідно до архівного витягу №184 від 19.03.2025 з журналу обліку виїздів за кордон працівників, яким надано допуск до державної таємниці можливо лише встановити строк перебування позивача у країнах виїзду Республіка Угорщина, Румунія, Словаччина, Італія, Іспанія, Андора з 04.12.2021 по 11.12.2021 та зважаючи на показання свідків, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначеними документами не можливо підтвердити факт перебування позивача у щорічній оплачуваній відпустці саме з 01.12.2021.

Отже, позиція відповідача, яка покладена в основу звільнення ОСОБА_1 , і яка підтримана судом першої інстанції, обґрунтовується актом від 01.12.2021, яким зафіксовано факт відмови позивача від ознайомлення з переліком вакантних посад по підрозділах апарату центрального органу управління Національної поліції України, станом на 01.12.2021. За висновками суду першої інстанції зазначене свідчить, що відповідачем було дотримано вимоги щодо інформування позивача про наявні вакантні посади, а сам позивач, відмовившись від ознайомлення з ними, фактично реалізував своє право на відмову від працевлаштування на іншу посаду.

Дослідивши матеріали справи та доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, в матеріалах справи міститься наказ Національної поліції України від 07.10.2021 №831 ДСК «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції», у відповідності до якого було проведено реорганізацію Департаменту захисту інтересів суспільства і держави НПУ, в якому обіймав посаду позивач (а.с.123-130 Т.1).

Згідно з вимогами вказаного Наказу у структурі реорганізованого Департаменту передбачено створення трьох керівних посад, а саме: начальник Департаменту, перший заступник начальника Департаменту, заступник начальника Департаменту начальник 1-го управління, які є рівнозначними посаді, яку обіймав ОСОБА_1 до проведення організаційно штатних змін.

Як вже вище зазначалося судом, 10.11.2021 ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення, проте з переліком всіх наявних вакантних посад на момент звільнення не ознайомлено. Колегія суддів зазначає, що вказані обставини не спростовано відповідачем, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду в суді апеляційної інстанції.

Отже, станом на 10.11.2021, всі рівнозначні керівні посади в Департаменті захисту інтересів суспільства і держави НПУ були вакантними, проте, відповідач вказану обставину не довів до відома позивача, і з наказом від 07.10.2021 №831 ДСК «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції» позивача не ознайомив.

Окрім того, мотиви суду першої інстанції полягають в тому, що, станом на 01.12.2021, ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з переліком вакантних посад по підрозділах апарату центрального органу управління Національної поліції України, що підтверджується актом від 01.12.2021, яким зафіксовано факт відмови позивача від ознайомлення з переліком вакантних посад по підрозділах апарату центрального органу управління Національної поліції України.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вказані висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_1 фактично реалізував своє право на відмову від працевлаштування на іншу посаду є необґрунтованими, оскільки зазначене не забезпечує дотримання вимог ч. 3 статті 49-2 КЗпП України, адже як вже вище встановлено судом апеляційної інстанції, станом на 10.11.2021 року, Національною поліцією України порушено права позивача та не запропоновано всі наявні вакансії, що існували протягом усього періоду від попередження про звільнення до фактичного звільнення, тобто до 10.01.2022 року.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ухвалою суду від витребувано у Національної поліції України додаткові докази по справі, а саме:

1) Надати суду належним чином завірені докази, у вигляді окремого переліку вакантних посад за кожною з перелічених дат, які були наявні та запропоновані ОСОБА_1 , станом на:

- 10 листопада 2021 року;

- 01 грудня 2021 року;

- 10 січня 2022 року (момент звільнення).

2) Надати суду належним чином завірені докази, яким саме чином було зареєстровано в Департаменті захисту інтересів суспільства і держави Національної поліції України лист №8302/12/1/2/01-2021 від 19.11.2021 року Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України.

3) Надати суду належним чином завірені докази чи входили вакантні посади Департаменту захисту інтересів суспільства і держави Національної поліції України, в перелік вакантних посад, які були запропоновані ОСОБА_1 , станом на 01 листопада 2021 року.

Разом з тим, станом на 17.02.2026 року, відповідачем не надано суду апеляційної інстанції витребувану інформацію, та надано копії листів-відповідей від Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України та Департаменту режиму та технічного захисту інформації Національної поліції України про неможливість надати запитувану інформацію.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що приписами статті 68 Закону № 580-VIII гарантована можливість працевлаштування поліцейського в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, у разі скорочення його посади. Необхідним елементом щодо призначення поліцейського на іншу посаду є його згода.

З системного аналізу вищевказаної норми Закону № 580-VIII вбачається, що надання згоди поліцейського щодо призначення на посаду неможливо без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад, які пропонуються йому, з врахуванням критеріїв, визначених приписами даної статті.

Пропозиція усіх наявних вакантних посад є невід`ємним атрибутом належного дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штату у разі реорганізації, в якій визначальними критеріями є досвід роботи, освітній рівень, стан здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №826/14973/16, від 17 квітня 2019 року у спразі №814/2380/16, від 25 квітня 2019 року у справі №814/76/17, від 17 липня 2019 року у справі №814/1893/16, від 22 квітня 2020 року у справі №814/2551/16, від 23 квітня 2020 року у справі №822/880/16, від 21 липня 2020 року у справі №814/139/17, від 16 жовтня 2020 року у справі №814/2440/16 від 26 травня 2020 року у справі №814/468/17.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України Про державну службу від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) (3723-12) зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Так, Законом №580-VIII окремо не визначено процедуру здійснення пропозиції наявних вакантних посад поліцейському, який попереджається про можливе звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Нормами спеціального законодавства, а саме статтею 68 Закону № 580-VIII передбачено, що призначення поліцейського, посада якого скорочується, на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції здійснюється за умови можливості його подальшого використання на службі та з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Водночас, як вже зазначалося вище судом, нормами загального трудового законодавства, а саме статтею 49-2 КЗпП України, врегульовано, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, установі, організації.

Таким чином, наведеними нормами врегульовано процедуру призначення поліцейського, посада якого скорочується, на іншу посаду, а також порядок пропонування такої посади.

З огляду на відсутність в Законі №580-VII спеціальних положень, які регулюють порядок пропонування поліцейському іншої вакантної посади, в цьому випадку підлягають застосуванню загальні положення КЗпП України.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 23.05.2024 року по справі № 420/11070/22.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відсутність належних доказів щодо здійснення пропозиції Національною поліцією України ОСОБА_1 усіх наявних вакантних посад, з врахуванням критеріїв, вказаних вище, не може бути свідченням дотримання процедури звільнення поліцейського, з причин скорочення штатів або проведення організаційних заходів, а тому оскаржуваний наказ Національної поліції України від 10.01.2022 №21о/с по особовому складу, яким звільнено полковника поліції ОСОБА_1 (0026733), є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на скасування судом апеляційної інстанції оскаржуваного наказу, задоволенню підлягає позовна вимога про поновлення полковника поліції ОСОБА_1 (0026733) на посаді заступника начальника Департаменту захисту інтересів суспільства і держави - начальника 2-го управління, починаючи з 10.01.2022 року

Так, правовими положеннями ч.1 ст. 235 Кодексу законів про працю України регламентовано, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст.235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських від 06.04.2016 року №260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, кількість днів вимушеного прогулу з дня звільнення позивача та до винесення судом даного рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку - з 10.01.2022 року по 17.02.2026 року включно (дата ухвалення рішення судом) - складає 1500 календарних днів.

У матеріалах справи міститься довідка про доходи № 29/5-119 від 05.03.2025 року про грошове забезпечення ОСОБА_1 , в якій зазначено, що середньоденне грошове забезпечення останнього становить 1643,33 грн. (50 088,49 грн.+50155,09 грн. : 61 день = 1643,33 грн.).

За таких підстав, на користь ОСОБА_1 , належить виплатити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 2 464 995,00 грн. (1500 робочих днів * 1643,33 грн.).

Слід зазначити, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом визнання протиправним та скасування наказу №21о/с від 10.01.2022 року Національної поліції України, яким полковника поліції ОСОБА_1 (0026733) звільнено зі служби в поліції; поновлення полковника поліції ОСОБА_1 (0026733) на посаді заступника начальника Департаменту захисту інтересів суспільства і держави - начальника 2-го управління, починаючи з 10.01.2022 року; стягнення з Національної поліції України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу (грошового забезпечення) в розмірі 2 464 995,00 грн.; допуск до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (0026733) на посаді заступника начальника Департаменту захисту інтересів суспільства і держави - начальника 2-го управління та стягнути середній заробіток у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 49 300,12 грн.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1 ст. 139 КАС України).

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що сплачений позивачем під час подання позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн. судового збору за подання адміністративного позову, та 1488,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, що підтверджується квитанціями, які містяться в матеріалах справи.

З огляду на задоволення позовних вимог, вказаний судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок суб`єкта владних повноважень в загальному розмірі 2 481,00 грн.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ №21о/с від 10.01.2022 року Національної поліції України, яким полковника поліції ОСОБА_1 (0026733), заступника начальника Департаменту захисту інтересів суспільства і держави - начальника 2-го управління звільнено зі служби в поліції, за пунктом 4 (через скорочення штатів або проведення організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року №580-VIII.

Поновити полковника поліції ОСОБА_1 (0026733) на посаді заступника начальника Департаменту захисту інтересів суспільства і держави - начальника 2-го управління, починаючи з 10 січня 2022 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з Національної поліції України () середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 10 січня 2022 року по 17 лютого 2026 року включно, в розмірі 2 464 995,00 грн. (два мільйона чотириста шістдесят чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто п`ять грн. 00 коп.).

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (0026733) на посаді заступника начальника Департаменту захисту інтересів суспільства і держави - начальника 2-го управління та стягнути середній заробіток у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 49 300,12 грн. (сорок дев`ять тисяч триста грн. 12 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України () шляхом їх безспірного списання на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальній сумі 2 481,00 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят одна грн.).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Ю.К. Черпак

Повний текст виготовлено 02.03.2026 року