Справа № 600/446/26-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2026-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/446/26-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною та скасування постанови,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови.

Позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Волковської А.В. про відкриття виконавчого провадження №80030756 від 20 січня 2026 року відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позов обґрунтовано тим, що оскаржуваною постановою з позивача стягнуто штраф у розмірі 34000,00 грн за невиконання постанови ІНФОРМАЦІЯ_3 від 29 серпня 2025 року №1191, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Позивач не погоджується з оскаржуваною постановою з тих підстав, що він не отримував постанову органу ТЦК та СП про притягнення його до адміністративної відповідальності, така не була доведена до його відома, а тому він не мав можливості ані скористатися правом на її оскарження в судовому порядку, ані добровільно сплатити штраф у розмірі 17000,00 грн. Відповідно, на думку позивача, стягнення з нього штрафу саме у подвійному розмірі в сумі 34000,00 грн, є передчасним, а тому оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 05 лютого 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з врахуванням особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця; встановлено строк для подання відзиву; залучено до участі у даній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 ; запропоновано третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, надати до суду пояснення щодо позову та відзиву; витребувано докази у відповідача.

Відповідач, не погоджуючись із позовом, подав до суду відзив, в якому вказав про відповідність дій державного виконавця щодо прийняття оскаржуваної постанови вимогам Закону України Про виконавче провадження. Водночас, як вважає відповідач, позивачем у позові не зазначено, які саме норми названого Закону було порушено державним виконавцем при винесенні оскаржуваної постанови. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ІНФОРМАЦІЯ_1 не скористалась правом подання до суду пояснень щодо позову та відзиву. Після відкриття судом провадження у даній справі жодних документів від ІНФОРМАЦІЯ_3 до суду не надходило.

Ухвалою суду від 25 лютого 2026 року залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 та встановлено йому строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали шляхом подання документа про сплату судового збору у розмірі 1064,96 грн.

У встановлений судом строк позивач виконав вимоги зазначеної ухвали суду, подавши квитанцію про сплату судового збору у розмірі 1064,96 грн.

За таких обставин, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29 серпня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_1 винесено постанову №1191, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено штраф у розмірі 17000,00 грн. Вказано, що штраф повинен бути сплачений у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної постанови. У разі несплати штрафу протягом 15 днів з дня отримання постанови з метою її примусового виконання органами державної виконавчої служби штраф, визначений постановою по справі про адміністративні правопорушення, буде стягнуто у подвійному розмірі 34000,00 грн.

12 січня 2026 року ІНФОРМАЦІЯ_1 надіслано на адресу Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №1191 від 29 серпня 2025 року, винесеної відносно ОСОБА_1 .

На підставі вказаної заяви 20 січня 2026 року головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Волковською А.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №80030756, якою відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови ІНФОРМАЦІЯ_3 №1191 від 29 серпня 2025 року про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 34000,00 грн.

Не погоджуючись з указаною постановою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).

Відповідно до статті 1 Закону України Про виконавче провадження від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону №1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Вимоги до виконавчого документа наведені у статті 4 Закону №1404-VІІІ, відповідно до якої у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання. У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Частиною першою статті 13 Закону №1404-VІІІ встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною другою статті 18 Закону №1404-VІІІ встановлений перелік обов`язків виконавця під час реалізації процедури примусового виконання рішень, до яких віднесено, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Згідно пункту 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Отже, з наведених норм вбачається, що одним із видів виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню, є постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом, й такі виконавчі документи повинні відповідати установленим законом вимогам, а державний виконавець зобов`язаний неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із змістом оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження від 20 січня 2026 року ВП №80030756 така винесена на підставі заяви ІНФОРМАЦІЯ_3 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №1191 від 29 серпня 2025 року, якою на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 17000,00 грн у зв`язку з визнанням його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Однак, як свідчать наявні матеріали, при вирішенні питання про наявність підстав для відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови ІНФОРМАЦІЯ_3 №1191 від 29 серпня 2025 року про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі саме 34000,00 грн, державним виконавцем не з`ясовано, чи було позивачу вручено належним чином постанову від 29 червня 2025 року №1191, що надавало би можливість дійти висновку про умисну несплату (ухилення від сплати) позивачем накладеного на нього постановою №1191 штрафу у розмірі 17000,00 грн у встановлений строк.

Так, згідно з положеннями частини першої статті 307 Кодексу України про адміністративні правопорушення штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2, 300-3 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Водночас стаття 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає, що у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу; витрати на облік зазначених правопорушень. Розмір витрат на облік правопорушень визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, розмір штрафу, який накладено на особу, визнану винною у вчиненні адміністративного правопорушення, подвоюється виключно у разі його несплати у п`ятнадцятиденний строк, встановлений статтею 307 Кодексу України про адміністративні правопорушення, який підлягає обчисленню з дня вручення особі постанови про накладення штрафу.

Водночас згідно змісту постанови ІНФОРМАЦІЯ_4 від 29 серпня 2025 року №1191, така не містить підпису особи, яка притягується до адміністративної відповідальності (тобто позивача), що свідчить про фактичне не ознайомлення ОСОБА_1 з указаною постановою.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні і докази щодо направлення позивачу ІНФОРМАЦІЯ_5 засобами поштового зв`язку постанови №1191 від 29 серпня 2025 року та, відповідно, докази отримання її позивачем.

До цього суд зауважує, що відомості про належне вручення позивачу постанови №1191 від 29 серпня 2025 року відсутні і у заяві ІНФОРМАЦІЯ_4 про відкриття виконавчого провадження від 12 січня 2026 року, при цьому зазначено лише про несплату ОСОБА_1 штрафу у розмірі 17000,00 грн у строк, визначений статтею 307 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідачем у відзиві не спростовано доводів позову в тій частині, що фактично ОСОБА_1 дізнався про наявність постанови ІНФОРМАЦІЯ_6 від 29 серпня 2025 року №1191 лише 20 січня 2026 року в застосунку Дія, тобто безпосередньо в день відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №1191 від 29 серпня 2025 року.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач формально підійшов до з`ясування обставин наявності достатніх підстав для відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови ІНФОРМАЦІЯ_6 від 29 серпня 2025 року №1191 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі саме 34000,00 грн (тобто штрафу, який накладено на ОСОБА_1 постановою від 29 серпня 2025 року №1191, у подвійному розмірі).

Перевіряючи оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зауважує, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини; не обґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; нерозсудливо; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача - стягувача і цілями, на досягнення яких спрямоване рішення.

Отже, оскаржувана у цій справі постанова про відкриття виконавчого провадження визнається судом протиправною, а тому підлягає скасуванню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Особливості визначення шкоди, заподіяної протиправними (незаконними) індивідуальними актами та/або рішеннями, зазначеними у частині першій статті 266-1 цього Кодексу, встановлюються Законом України Про банки і банківську діяльність та Законом України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів обґрунтованість позову. Натомість відповідачем у відзиві не доведено обґрунтованість та законність оскаржуваної постанови. Тому позов підлягає задоволенню повністю.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно наявної у справі квитанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1064,96 грн.

Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, то наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у виді судового збору у вказаному розмірі.

Керуючись статтями 241-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження від 20 січня 2026 року №80030756.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1064,96 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 02 березня 2026 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач Другий відділ державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) (вул. Леоніда Дергача, буд. 25/27, м. Чернівці, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Суддя О.П. Лелюк