Справа № 320/49616/25
Суддя: Вісьтак М.Я.
Дата ухвалення: 2026-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2026 року справа №320/49616/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ), РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса: 61000, м. Харків, пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов., ), третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:

-Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 28.03.2025 року №2000-0304-9/49579 у справі № 71 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

-Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 06.01.2025 року (дня наступного після дня досягнення пенсійного віку) пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до мого страхового стажу періоди роботи з 01.09.1979 по 31.10.1979 та з 15.10.1980 по 30.01.1982 у колгоспі «Червоний Сиваш», та провести її виплату з урахуванням виплачених сум.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю - Вісьтак М. Я.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.10.2025 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 21.03.2025 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування», оскільки 05.01.2025 року досяг 63-річного віку. Звернення здійснено в межах тримісячного строку з дня досягнення пенсійного віку. За результатами розгляду заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення від 28.03.2025 № 2000-0304-9/49579 у справі № 71, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. У рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 21 рік 04 місяці 20 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01.09.1979 по 31.10.1979 та з 15.10.1980 по 30.01.1982 у колгоспі «Червоний Сиваш», що підтверджуються записами трудової книжки колгоспника від 28.11.1980 серії НОМЕР_2 . Підставою для незарахування зазначених періодів відповідач визначив відсутність довідки про вихододні та про встановлення мінімуму трудоднів. ОСОБА_1 вважає таку відмову неправомірною з огляду на те, що з аналізу трудової книжки колгоспника вбачається:

- 01.09.1979 його прийнято в члени колгоспу «Червоний Сиваш» та призначено на посаду рядового у комплексній бригаді № 4;

- 01.11.1979 його направлено на навчання до Київської сільськогосподарської однорічної школи рибоводів;

- 15.10.1980 його призначено рибоводом у комплексній бригаді № 4;

- 30.01.1982 його виключено з членів колгоспу на підставі заяви. Усі записи засвідчені підписами уповноваженої особи та печаткою. Крім того, трудова книжка містить записи про виконання встановленого мінімуму трудоднів, а саме:

- у 1979 році встановлений мінімум становив 40 трудоднів, фактично відпрацьовано 41;

- у 1980 році при мінімумі 200 відпрацьовано 239,5;

- у 1981 році при мінімумі 250 відпрацьовано 284. Таким чином, на думку позивача, трудова книжка колгоспника як основний документ, що підтверджує трудовий стаж, містить усі необхідні відомості про виконання встановленого мінімуму трудоднів та підтверджує фактичне виконання роботи у спірні періоди. Відтак ОСОБА_1 вважає, що періоди з 01.09.1979 по 31.10.1979 та з 15.10.1980 по 30.01.1982 підлягають зарахуванню до його страхового стажу. З урахуванням включення зазначених періодів страховий стаж позивача на час досягнення 63-річного віку становить понад 22 роки, що є достатньою підставою для призначення пенсії за віком. Оскільки ОСОБА_1 досяг пенсійного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 та звернувся із заявою 21.03.2025 року, пенсія має бути призначена з 06.01.2025 року. З огляду на те, що рішення про відмову у призначенні пенсії прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, ОСОБА_1 вважає протиправним саме рішення цього органу від 28.03.2025 № 2000-0304-9/49579 у справі № 71 та просить суд захистити його порушене право на пенсійне забезпечення.

07.11.2025 на адресу суду надійшов письмовий відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, у якому зазначено що за розглядом документів до страхового стажу не зараховано періоди роботи за записами трудової книжки колгоспника від 28.11.1980 серії НОМЕР_2 , а саме: з 01.09.1979 по 31.10.1979 та з 15.10.1980 по 30.01.1982 у колгоспі «Червоний Сиваш», у зв`язку з відсутністю довідки про вихододні та про встановлений мінімум трудоднів. Отже, відсутні законні підстави для зарахування зазначених періодів до страхового стажу Позивача. Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області правомірно та на законних підставах винесло рішення від 28.03.2025 №71, яким відмовило в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу передбаченого ч.2 ст. 26 Закону №1058. Тому сторона відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову.

06.11.2025 представник Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві скерувала до суду письмові заперечення на адміністративний позов, із змісту якого встановлено, що остання просить суд відмовити у задоволенні позову.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).

Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 21.03.2025 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування», оскільки 05.01.2025 року досяг 63-річного віку.

За результатами розгляду заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення від 28.03.2025 № 2000-0304-9/49579 у справі № 71, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

У рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 21 рік 04 місяці 20 днів.

До страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01.09.1979 по 31.10.1979 та з 15.10.1980 по 30.01.1982 у колгоспі «Червоний Сиваш», що підтверджуються записами трудової книжки колгоспника від 28.11.1980 серії НОМЕР_2 . Підставою для незарахування зазначених періодів відповідач визначив відсутність довідки про вихододні та про встановлення мінімуму трудоднів.

З наявних у трудовій книжці серії НОМЕР_2 записів убачається, що 01.09.1979 позивача прийнято в члени колгоспу «Червоний Сиваш», про що внесено відповідний запис, засвідчений підписом уповноваженої особи та печаткою. З цього ж дня ОСОБА_1 призначено на роботу до колгоспу на посаду рядового у комплексній бригаді № 4, що також підтверджується записом із посиланням на протокол правління № 11 від 01.09.1979.

01.11.1979 позивача направлено на навчання до Київської сільськогосподарської однорічної школи рибоводів, що підтверджується відповідним записом із посиланням на протокол № 12 від 01.11.1979. Надалі, 15.10.1980, позивача призначено рибоводом у комплексній бригаді № 4, про що також внесено запис із зазначенням підстави.

30.01.1982 ОСОБА_1 виключено з членів колгоспу на підставі заяви, що відображено у трудовій книжці із зазначенням відповідного протоколу та засвідчено печаткою.

Окрім цього, у трудовій книжці містяться записи про виконання позивачем річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві за відповідні роки, а саме:

за 1979 рік встановлений мінімум становив 40 трудоднів, фактично відпрацьовано 41 трудодень;

за 1980 рік встановлений мінімум становив 200 трудоднів, фактично відпрацьовано 239,5 трудоднів;

за 1981 рік встановлений мінімум становив 250 трудоднів, фактично відпрацьовано 284 трудодні.

Вказані записи внесені до трудової книжки, містять посилання на підставу внесення, засвідчені підписом уповноваженої особи та скріплені печаткою колгоспу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року, Законом України «Про пенсійне забезпечення», Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року, Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Госкомтруда СРСР від 20.06.1974 № 162, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58.

Згідно з ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року (надалі - Закон № 1058-IV), відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 15 до 16 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 15 до 17 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 15 до 18 років

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону № 1058-IV, призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Відповідно до пп. 1.7, 1.8. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року (надалі - Порядок № 22-1), звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.

Якщо наявних документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон).

Суд встановив, що ОСОБА_1 21.03.2025 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування», оскільки 05.01.2025 року досяг 63-річного віку. Звернення здійснено в межах тримісячного строку з дня досягнення пенсійного віку.

За результатами розгляду заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення від 28.03.2025 № 2000-0304-9/49579 у справі № 71, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. У рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 21 рік 04 місяці 20 днів.

До страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01.09.1979 по 31.10.1979 та з 15.10.1980 по 30.01.1982 у колгоспі «Червоний Сиваш», що підтверджуються записами трудової книжки колгоспника від 28.11.1980 серії НОМЕР_2 . Підставою для незарахування зазначених періодів відповідач визначив відсутність довідки про вихододні та про встановлення мінімуму трудоднів.

Дослідивши зміст трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , суд встановив, що 01.09.1979 позивача прийнято в члени колгоспу «Червоний Сиваш», про що внесено відповідний запис, засвідчений підписом уповноваженої особи та печаткою. З цього ж дня позивача призначено на роботу до колгоспу на посаду рядового у комплексній бригаді № 4, що також підтверджується записом із посиланням на протокол правління № 11 від 01.09.1979.

01.11.1979 позивача направлено на навчання до Київської сільськогосподарської однорічної школи рибоводів, що підтверджується відповідним записом із посиланням на протокол № 12 від 01.11.1979. Надалі, 15.10.1980, позивача призначено рибоводом у комплексній бригаді № 4, про що також внесено запис із зазначенням підстави.

30.01.1982 позивача виключено з членів колгоспу на підставі заяви, що відображено у трудовій книжці із зазначенням відповідного протоколу та засвідчено печаткою.

Таким чином, судом установлено, що з 01.09.1979 по 30.01.1982 позивач перебував у членах колгоспу «Червоний Сиваш», виконував трудові обов`язки, а всі записи у трудовій книжці внесені послідовно, містять посилання на відповідні рішення органів управління колгоспу та засвідчені у встановленому порядку.

Окрім цього, судом досліджено розділ «Трудове участі в громадському господарстві», та встановлено, що у трудовій книжці містяться записи про виконання позивачем річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві за відповідні роки, а саме:

за 1979 рік встановлений мінімум становив 40 трудоднів, фактично відпрацьовано 41 трудодень;

за 1980 рік встановлений мінімум становив 200 трудоднів, фактично відпрацьовано 239,5 трудоднів;

за 1981 рік встановлений мінімум становив 250 трудоднів, фактично відпрацьовано 284 трудодні.

Вказані записи внесені до трудової книжки, містять посилання на підставу внесення, засвідчені підписом уповноваженої особи та скріплені печаткою колгоспу.

Таким чином, судом установлено, що позивач у 1979- 1981 роках виконував встановлений колгоспом мінімум трудової участі в громадському господарстві, що підтверджується належними записами у трудовій книжці колгоспника.

Щодо підстав для незарахування пенсійним органом вищезазначеного періоду роботи до страхового стажу ОСОБА_1 , суд констатує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч. 2 вказаної статті Закону, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).

Згідно статті статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана - на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організації кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Згідно зі статтею 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі - Порядок № 637).

Відповідно до п. 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

На момент заповнення та внесення перших записів у трудову книжку позивача була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Госкомтруда СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162).

Згідно п.п. 1.1. Інструкції № 162, трудова книжка є основним документом трудової діяльності робітників та службовців.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше проводиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу.

Суд зазначає, що наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 за № 58, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110, затверджена Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників (надалі - Інструкція №58), з прийняттям якої Інструкція №162 не застосовується.

Слід зазначити, що відповідно до пункту 1.2 Інструкції № 58 трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають. (Постановою від 27.04.1993 №301 Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» затверджено зразок бланку трудової книжки). Отже законодавством продовжено використання бланку попереднього зразка та Інструкцією №58 припинено застосування Інструкції №162.

При цьому, суд звертає увагу, що в Інструкції №58 закріплені аналогічні вимоги, що були викладені у попередній Інструкції №162.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310 .

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

Згідно абзацу 2 пункту 2 Основних положень, трудові книжки колгоспників раніше встановленого взірця обміну на нові не підлягають.

До трудової книжки колгоспника, зокрема заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно із пунктом 6 Основних Положень, всі записи у трудовій книжці завіряються в усіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідно до пункту 13 Порядку № 310 відповідальність за організацію робіт по веденню, обліку, зберіганню та видачі трудових книжок покладається на голову колгоспу.

Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність у відповідності до статуту та правил трудового розпорядку колгоспу, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З наведеного вбачається, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема, про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

Верховний Суд у постанові від 21.06.2019 у справі №727/384/17 підтвердив обґрунтованість доводів судів першої та апеляційної інстанцій, що відсутність додаткових відомостей, а саме уточнюючої довідки про встановлений мінімум трудоднів та кількість відпрацьованих вихододнів (трудоднів) не може бути підставою для не зарахування даного періоду в страховий стаж позивача.

Враховуючи те, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, і вона містить інформацію про фактично відпрацьований позивачем час у колгоспі за спірний період, що відповідачами не спростовано, а також містить інформацію про встановлені річні мінімуми трудової участі в господарстві та відомості про виконання позивачем річного мінімуму трудової участі в господарстві, ненадання позивачем довідки із зазначенням інформації про встановлений та вироблений мінімум вихододнів в даному господарстві не може бути законною підставою для відмови у зарахуванні періоду роботи до страхового стажу.

Законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах, а відтак посилання відповідача на ненадання позивачем додаткової довідки, за умови наявності в трудовій книжці всіх необхідних записів, не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні відповідних періодів роботи до страхового стажу.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 09.12.2021 по справі № 439/571/17.

Також у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 року по справі №686/3264/16-а зазначено необхідність застосування саме записів у трудовій книжці, а надання довідок вимагається у разі відсутності в ній відповідних записів.

При цьому суд зазначає, що витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу, тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей (доказів на підтвердження чого відповідачем до суду не надано) не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Така позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.02.2018 (справа №687/975/17), відповідно до яких на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що дії відповідача щодо незарахування до страхового стажу відповідних періодів роботи підлягають визнанню протиправними, а спірний стаж зарахуванню.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Дослідивши матеріали позову, положення законодавства України та детально оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на вище зазначене.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн., що підтверджується квитанцією про сплату від 29.09.2025 № 52187514, яка міститься у матеріалах справи.

Враховуючи задоволення позову, вказана сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

На підставі наведеного та керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ), РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса: 61000, м. Харків, пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов., ), третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 28.03.2025 року №2000-0304-9/49579 у справі № 71 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 06.01.2025 року (дня наступного після дня досягнення пенсійного віку) пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до мого страхового стажу періоди роботи з 01.09.1979 по 31.10.1979 та з 15.10.1980 по 30.01.1982 у колгоспі «Червоний Сиваш», та провести її виплату з урахуванням виплачених сум.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса: 61000, м. Харків, пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов., ).

Копію рішення направити сторонам у справі (їх представникам) відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.