Справа № 240/2924/25
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2026-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Житомир справа № 240/2924/25

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивачка просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фону в Дніпропетровській області від 07 січня 2025 року № 20 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до частини другої статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі - Закон № 796-XII);

- зобов`язати відповідача призначити пенсію відповідно до частини другої статті 55 Закону № 796-XII з 29 грудня 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що по досягненню 56-річного віку вона звернулась до пенсійного органу за призначенням пенсії зі зниженням пенсійного віку на умовах частини другої статті 55 Закону № 796-XII й відповідач безпідставно відмовив у призначенні пенсії на пільгових умовах, зазначаючи про підтвердження періоду постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року лише 2 роки 6 місяців 18 днів, за необхідних 3 роки. Проте період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення з 26 квітня 1986 року по 31 грудня 1992 року складає, як доводить позивачка, 6 років 8 місяців та 5 днів і підтверджено: довідкою Коростенського міського ліцею № 2 щодо періоду навчання у Коростенській середній школі № 2 з 26 квітня 1986 року по 12 червня 1986 року; довідкою виконавчого комітету Коростенської міської ради від 28 листопада 2024 року № 3069, згідно з якою позивачка з 26 квітня 1986 року по (дата зняття з реєстрації відсутня) та з 31 липня 1990 року по 26 січня 1996 року, з 26 січня 1996 року по теперішній час постійно була зареєстрована у місті Коростені Житомирської області, яке віднесено до 3-ої зони гарантованого добровільного відселення. Оскільки запис про зняття з реєстрації у довідці виконавчого комітету Коростенської міської ради від 28 листопада 2024 року № 3069 відсутній з невідомих позивачці причин, а при цьому, як зазначає позивачка, вона "з реєстрації не знімалась", відповідачем безпідставно не зараховано період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення з 26 квітня 1986 року по 30 липня 1990 року. Також вважає достатнім підтверджуючим документом статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3-ої категорії, що надає право на пільги згідно із Законом № 796-XII, відповідне посвідчення, що належним чином, як вважає позивачка, доводить проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-ох років.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні).

Відповідач позов не визнав, подав відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснює, що за доданими документами станом на 01 січня 1993 року підтверджений період проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення позивачки становить менше 3-ох років, що не надає права на зниження пенсійного віку за умовами частини другої статті 55 Закону № 796-XII. Зокрема, пенсійним органом обґрунтовано не зараховано до цього періоду навчання у Боровичському індустріальному технікумі Міністерства промстройматеріалів РСФСР, який розташований у м. Боровичи Новгородської обл. Російської Федерації. Відповідач стверджує, що призначення пільгової пенсії за статтею 55 Закону № 796-XII законодавець пов`язує з фізичним перебуванням у забрудненій території у зв`язку з постійним проживанням, роботою (навчанням) у цій місцевості. Натомість Боровичський індустріальний технікум знаходиться на значно віддаленій території, а тому навчання у цьому навчальному закладі за денною формою і одночасне проживання позивачки у місті Коростені Житомирської області не підтверджено жодними доказами, а відповідне посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи не є, на переконання відповідача, належним доказом проживання упродовж необхідних 3-ох років у зоні радіоактивного забруднення. Оскільки підтверджений період проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення склав 2 роки та 6 місяців, відсутні підстави для призначення спірної пенсії на умовах частини другої статті 55 Закону № 796-XII.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному їх дослідженні, встановивши фактичні обставини справи, що мають значення для вирішення спору, суд зазначає таке.

Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою реалізації права на пенсійне забезпечення зі зниженням пенсійного віку після досягнення 54-річного віку звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою від 09 січня 2025 року про призначення їй пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII як особі, яка постійно проживає у зоні гарантованого добровільного відселення.

Позивачка має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 15 квітня 2007 року Житомирською облдержадміністрацією.

За принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, прийнявши рішення № 20, яким відмовило позивачці у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що підставою для відмови став висновок Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відсутність у ОСОБА_1 права на пенсію відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, оскільки станом на 01 січня 1993 року вона проживала (відпрацювала) в зоні гарантованого добровільного відселення менше 3 років - 2 роки 6 місяців 18 днів, що не надає права на зниження пенсійного віку для виходу на пенсію відповідно до Закону № 796-ХІІ.

У цьому ж рішенні вказано, що на підставі поданих документів страховий стаж позивачки становить 25 років 8 місяців 12 днів; вік 54 роки. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, зараховано всі періоди роботи.

Про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області рішення № 20 позивачку повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 23 січня 2025 року № 0600-0211-8/7809.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з того, що ключовим питанням у цій справі є визначення наявності у позивачки права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог частини першої статті 55 Закону № 796-XII.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначено Законом № 796-XII.

Згідно зі статтею 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (стаття 11 Закону № 796-ХІІ).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 цього Закону особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років відносяться до категорії 3 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій.

Згідно зі статтею 65 Закону № 796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

Крім того, згідно з частиною першою статті 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з положеннями статті 26 Закону № 1058-ІV право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. При цьому, згідно з приміткою до вказаної статті, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону № 1058-ІV і цього Закону.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-IV затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1) (надалі Порядок № 22-1), абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 якого передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. Для потерпілих від Чорнобильської катастрофи такими документами є:

документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності).

Для підтвердження факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення до заяви про призначення пенсії позивачка додала, з-поміж іншого, довідку Коростенського міського ліцею № 2 ім. В. Сингаївського Житомирської області від 28 листопада 2024 року № 206 щодо періоду навчання у Коростенській середній школі № 2 з 01 вересня 1978 року по 12 червня 1986 року; та довідку виконавчого комітету Коростенської міської ради від 28 листопада 2024 року № 3069, згідно з якою позивачка з 26 квітня 1986 року по (дата зняття з реєстрації відсутня), з 31 липня 1990 року по 26 січня 1996 року та з 26 січня 1996 року по теперішній час постійно була зареєстрована у місті Коростені Житомирської області, яке згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106 віднесено до 3-ої зони гарантованого добровільного відселення.

У постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 Верховний Суд зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

У постанові від 11 листопада 2024 року у справі № 460/19947/23 Верховний Суд, за подібних зі спірними відносин в аспекті належного підтвердження проживання (роботи) у зоні радіаційного забруднення для цілей призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, зауважив на тому, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII. Вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.

В контексті обставин тієї справи, які є подібними зі спірними, Суд врахував, що оскільки військова служба та навчання зазвичай є тривалими періодами, протягом яких особа постійно перебуває (проживає) в певному місці, такі періоди можуть бути прирівняні до постійного проживання або роботи в зоні радіаційного забруднення і враховані під час призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, лише за умови, що останні безпосередньо проходили в забрудненій зоні і зазначене буде підтверджено відповідними документами, які однозначно вказують на місцезнаходження позивача у радіоактивній зоні протягом відповідного періоду (довідка з гуртожитку навчального закладу, в якому проживав позивач під час навчання; військовий квиток, довідка з військової частини про її місце дислокації або інші документи, з яких вбачається інформація про місце розташування військової частини).

Тому, враховуючи висновки Верховного Суду у такій категорії спорів, визначальним у цій справі є підтвердження належними та допустимими доказами факту фізичного перебування позивачки на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою/навчанням на цій території станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років.

Як пояснює відповідач, підставою для відмови позивачці у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку слугувало незарахування пенсійним органом до проживання у зоні гарантованого добровільного відселення періоду навчання у Боровичському індустріальному технікумі Міністерства промстройматеріалів РСФСР з 01 вересня 1986 року по 30 червня 1990 року згідно із дипломом серії НОМЕР_2 , оскільки навчальний заклад розташований у м. Боровичи Новгородської обл. Російської Федерації, яке не належить до зони гарантованого добровільного відселення. Тому станом на 01 січня 1993 року підтверджене проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення склало менше 3 років (2 роки 6 місяців 18 днів)

Надаючи оцінку доказам в матеріалах справи, а саме інформації у довідці виконавчого комітету Коростенської міської ради від 28 листопада 2024 року № 3069 щодо постійної реєстрації позивачки у місті Коростені Житомирської області з 26 квітня 1986 року по (дата зняття з реєстрації відсутня), а також з 31 липня 1990 року по 26 січня 1996 року та з 26 січня 1996 року по теперішній час, у порівнянні та співставленні із записами диплому Боровичського індустріального технікуму Міністерства промстройматеріалів РСФСР серії НОМЕР_2 , суд погоджується з висновками пенсійного органу, оскільки у довідці зазначено "про постійну реєстрацію", але не йдеться про фактичне проживання (безвідносно до місця реєстрації проживання), при цьому варто врахувати й реальну відстань між містом Коростенем Житомирської області принаймні до кордону з РФ, що складає понад 350 - 400 км, що додатково спростовує саме фізичне перебування позивачки у зоні радіоактивного забруднення (м. Коростень) у зв`язку з постійним проживанням упродовж навчання за денною формою у Боровичському індустріальному технікумі з 01 вересня 1986 року по 30 червня 1990 року, про що внесено запис у трудову книжку серії НОМЕР_3 . При цьому за записами у дипломі серії НОМЕР_2 позивачка закінчила повний курс навчання.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), а у силу часини другої статті 77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 520/2261/19 зазначила, що визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача-суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Всупереч цьому, позивачкою ані разом із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, ані суду не надано жодного доказу на підтвердження фактичного перебування, на противагу реєстрації місця проживання, у місті Коростені Житомирської області упродовж навчання у Боровичського індустріального технікуму Міністерства промстройматеріалів РСФСР.

Висновки про те, що зарахування до стажу періоду навчання не ґрунтуються на правильному застосуванні норм законодавства, що регулює спірні правовідносини, оскільки Закон № 796-ХІІ передбачає необхідність фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою чи навчанням у такій місцевості, зроблено Верховним Судом у постанові від 21 січня 2026 року у справі № 460/6133/24 за схожих зі спірними правовідносин. Зокрема, Верховний Суд у цій постанові погодився з висновком апеляційного суду, зазначивши: "Однак, оскільки факт реєстрації в смт Томашгород Сарненського району Рівненської області не підтверджує фактичне проживання (роботу) позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення, враховуючи навчання у Рівненському державному педагогічному інституті ім. Д.З. Мануїльського на денній формі навчання та віддаленість місця навчання (м. Рівне) від смт Томашгород, а тому така довідка не взята до уваги судом апеляційної інстанції, як доказ проживання позивачки у зоні гарантованого (добровільного) відселення.".

За подібних зі спірними обставин Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2025 року у справі № 460/6098/24 також погодився з тим, що навчання позивачки у Брянському технологічному інституті у період з 01 вересня 1987 року по 20 березня 1992 року, про що також внесено запис у трудову книжку позивачки, обґрунтовано не зараховано пенсійним органом до постійного проживання на території гарантованого добровільного відселення, оскільки місто Брянськ (Російська Федерація) не віднесено до території гарантованого добровільного відселення (пункти 23 - 24 цієї постанови).

Таким чином, з урахуванням висновків Верховного Суду у такій категорії спорів, виходячи зі встановлених обставин цієї справи на підставі поданих сторонами доказів, суд доходить переконання, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 20 про відмову у призначенні пенсії прийнято з урахуванням поданих позивачкою документів, у якому обґрунтовано встановлено, що позивачка проживала у зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років, що, відповідно, не надає їй права на пенсію на умовах, визначених статтю 55 Закону № 796-XII. При цьому помилкове, вочевидь, зазначення у цьому рішенні його дати як "07 січня 2025 року", враховуючи звернення позивачки із відповідною заявою про призначення спірної пенсії 09 січня 2025 року, не ставить під сумнів встановлені обставини цієї справи, як і не спростовує висновків суду за результатом розгляду цього спору. До того ж на бланку оскаржуваного рішення значиться дата "16 січня 2025 року".

Отже, за результатом розгляду цієї справи суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах відповідачем доведено правомірність оскаржуваного рішення, яке, з урахуванням правової позиції у практиці Верховного Суду, відповідає критеріям законності згідно з частиною другою статті 2 КАС України, тому у позові слід відмовити.

Відповідно до статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 139, 143, 241-246, 250, 255, 257, 263, 295 КАС України, суд,

вирішив:

Відмовити у позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., 49094, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

02.03.26