Справа № 120/6398/25
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2026-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 120/6398/25

адміністративне провадження № К/990/5127/26

Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Загороднюк А.Г., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником- адвокатом - Отрох Аллою Володимирівною на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невключення до складу грошового забезпечення сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 196 днів, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", та провести її виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 січня 2026 року, позовну заяву залишено без розгляду, оскільки, вказані позивачем підстави подання позову з пропущенням встановленого строку звернення до суду визнано неповажними.

04 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями скаржник просить скасувати ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 січня 2026 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Предметом касаційного оскарження є ухвала суду першої інстанції, після її перегляду в апеляційному порядку, про позовної заяви без розгляду.

Згідно з частиною другою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені в пунктах 3, 4, 5, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Отже, за приписами частини другої статті 328 КАС України ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду, після її перегляду в апеляційному порядку, та постанова суду апеляційної інстанції за наслідками її перегляду, можуть бути оскаржені в касаційному порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Із системного аналізу наведених положень процесуального закону слідує, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

У касаційній скарзі, як на підставу для відкриття касаційного провадження, скаржник покликається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) та вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права щодо застосування частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України, вказує, що наразі відсутній висновок Верховного Суду з приводу застосування указаної норми.

Так, суд першої інстанції, залишаючи без розгляду позовну заяву, керувався вимогами пункту 3 статті 123 КАС України, та не знайшов підстав для визнання поважними вказаних причин пропуску строку звернення до суду. Суд дійшов висновку, що позивач пропустив тримісячний строк, установлений статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку з чим, застосувавши пункт 3 статті 123 КАС України, залишив позовну заяву без розгляду.

Своєю чергою суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що позивач звернувшись з позовом у травні 2025 року не використав надану йому можливість, не надав доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не навів поважних обставин, які не залежали від його волі та пов`язані з дійсними істотними перешкодами і труднощами, що перешкоджали звернутися до суду в межах встановленого строку, в той час як позивачем не доведено неможливість звернутися до суду у строк, встановлений законом, який у даному випадку закінчував свій перебіг 30 березня 2025 року.

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник не спростовує факту виникнення спірних правовідносин у період, що регулювався частиною першою статті 233 КЗпП України в редакції чинній з 20 липня 2022 року, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці обмежувався тримісячним строком.

При цьому, подією з якою пов`язується початок перебігу строку звернення до суду скаржник вважає отримання листа від військової частини НОМЕР_1 (а саме - 21 березня 2025 року), у якому відображено, що додаткова винагорода не враховувалась при нарахуванні компенсації за відпустку, відповідно, вважає, що тримісячний строк звернення до суду потрібно обліковувати з моменту отримання указаного листа, відтак, на думку скаржника строк звернення до суду сплинув 21 червня 2025 року. Вказує, що звернувся із позовом до суду у межах передбаченого процесуальним закон періоду (а саме - 09 травня 2025 року), після отримання всієї необхідної інформації та позиції сторін, щодо відмови у вирішенні спору досудовим шляхом, тобто в межах тримісячного строку встановленого статтею 233 КЗпП України.

Разом з цим, судами попередніх інстанцій встановлено, та скаржником не оспорюється, факт отримання позивачем грошового атестата 30 грудня 2024 року, зокрема, судами констатовано, що в наказі про звільнення позивача від 30 грудня 2024 року, який долучено позивачем до матеріалів справи, чітко вказано, що компенсація за відпустки виплачується виходячи з грошового забезпечення на день звільнення.

У контексті викладеного суд звертає увагу скаржника, що Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 здійснив аналіз норм частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції до та після 19 липня 2022 року, та до якого періоду такі норми повинні застосовуватися.

Зокрема, в указаній постанові колегія суддів висловилась і з приводу події з якою пов`язується початок перебігу строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Указане свідчить, що посилання скаржника на підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України(відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) є безпідставним, оскільки Верховним Судом питання юридичної визначеності при застосуванні статті 233 КЗпП України досліджено та зроблено відповідні висновки, що підлягають застосуванню при врегулюванні подібних правовідносин.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Поряд з цим, автор касаційної скарги посилається на порушення судами попередніх інстанцій положень частини другої статті 233 КЗпП та указує на те, що на момент ухвалення постанови апеляційного суду вже існувало Рішення Конституційного Суду України № 1- р/2025 від 11 грудня 2025 року, яким частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України визнано неконституційною. У контексті викладеного Суд звертає увагу скаржника, що Рішенням Конституційного Суду України № 1- р/2025 від 11 грудня 2025 року визнано неконституційною частину першу статті 233 КЗпП, в той час, як в указаній справі підлягали застосуванню положення частини другої статті 233 КЗпП, відтак, твердження щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень саме частини другої статті 233 КЗпП є безпідставним.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником- адвокатом - Отрох Аллою Володимирівною на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії- повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя: А.Г. Загороднюк