Справа № 160/37384/25
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2026-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Калугіної Н.Є.,
при секретарі судового засідання - Корольової Г.В.,
представника позивача - Маркело В.О.,
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому після його уточнення, просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, яка полягає у незнятті арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений згідно з постановою відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №б/н від 23.10.2014 р., номер запису про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №7539335 від 31.10.2014;
- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт з майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладений постановою відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №б/н від 23.10.2014 р., номер запису про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №7539335 від 31.10.2014 та внести до Єдиного реєстру заборон та відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про припинення обтяження.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в рамках виконавчого провадження №44313314, на все нерухоме майно позивача накладено обтяження №7539335. Вказане виконавче провадження на підставі п.9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час винесення постанови про арешт майна боржника від 23.10.2014) завершено, матеріали виконавчого провадження знищено. У відповідь на запит позивача щодо зняття арешту зі всього нерухомого майна, відповідачем відмовлено, та зазначено, що державним виконавцем відділу, що здійснював виконання вказаного виконавчого провадження 21.11.2014 керуючись п. 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», (в чинній редакції на день винесення постанови) виконавче провадження завершене. Надати більш детальну інформацію неможливо у зв`язку зі знищенням виконавчого провадження відповідно до порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби. Додатково повідомлено, що для скасування обтяжень вжитих в межах виконавчого провадження позивачу необхідно звернутися до відповідного суду.
Відповідач відзив на позов не надав, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив.
Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона також просила задовольнити позовні вимоги.
За змістом ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Присутні в судовому засіданні 19.02.2026 представник позивача та позивач підтримали позов, просили суд його задовольнити.
Згідно положень ч. 1 статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд встановив наступне.
Постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області від 12.08.2014 відкрито виконавче провадження №44313314 з виконання виконавчого напису № 677 виданий 20.06.2014 нотаріуса про звернення стягнення на земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Орлівщина, вулиця Орлів Кут, 6 (шість).
Вищевказана земельна ділянка належить на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дейнего С.І., приватним нотаріусом Новомосковською районного нотаріального округу, 06.06.2008 року, реєстровий № 1138, боржнику - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: с. Єкатеринівка Покровського району Дніпропетровської області, місце роботи: ФОН ОСОБА_1 , яка зареєстрована в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області від 23.10.2014 у ВП №44313314 на все майно позивача накладено арешт.
Постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області від 21.11.2014 у виконавчому провадженні №44313314 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно довідки ТОВ ВІН ФІНАНС" від 27.10.2025 №ДГ24/10/2025/ право вимоги за кредитним договором 832978/ФЛ від 06.06.2008 року було відступлено від ПАТ "КБ "Надра" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія", яке змінило назву на ТОВ ВІН ФІНАНС". Цією ж довідкою позивача повідомлено, що станом на 27.10.2025 ОСОБА_1 повною мірою виконані зобов`язання за кредитним договором, та новий кредитор (ТОВ ВІН ФІНАНС") не має фінансових та майнових претензій до ОСОБА_1 .
Вирішуючи даний спір, суд виходить з такого.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, на час накладення арештів на нерухоме майно позивача (обтяження накладено у 2014 році) регламентувалось Законом України «Про виконавче провадження» (Закон №606-XIV).
Відповідно до статті 1 Закону №606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Статтею 11 Закону №606-XIV визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (частина перша, пункт 5 частини третьої).
Процедура накладення арешту на майно боржника врегульована статтею 57 Закону №606-XIV. Частинами першою та другою вказаної статті було передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону №606-XIV підлягає примусовому виконанню.
Відповідно до статті 30 Закону №606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.
Частинами першою, другою статті 50 Закону №606-XIV було обумовлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Зі змісту наведених законодавчих положень вбачається, що арешт з майна знімається у разі закінчення виконавчого провадження (крім певних винятків), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. В інших випадках повернення виконавчого документа законодавчо мотивованих підстав для безумовного зняття арешту з майна боржника не передбачено.
Судом встановлено, що виконавче провадження №44313314, у межах якого накладено арешт на нерухоме майно позивача, було повернуто стягувачу 21.11.2014 на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону №606-XIV), яким установлено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Частиною п`ятою статті 47 Закону №606-XIV передбачалося, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
За приписами частини першої стаття 22, частини третьої статті 23 Закону №606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.
Не є спірною та обставина, що повторно виконавчі листи про стягнення для примусового виконання не пред`являлися та, у зв`язку із закінченням строку, пред`явлений вже не може бути. Тож відсутність виконавчих проваджень свідчить про відсутність правової підстави для здійснення примусового виконання рішення, а отже і відсутність правової підстави для забезпечення його реального виконання.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» (Закон №1404-VIII).
Відповідно до частини третьої статті 59 Закону №1404-VIII у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
За приписами частини четвертої статті 59 Закону №1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону №1404-VIII).
Позивач не оскаржує протиправність постанови про накладення арешту на майно боржника. У той же час матеріали справи не містять доказів існування на час звернення позивача у 2025 році підстав для самостійного зняття виконавцем арешту нерухомого майна боржника, перелік яких наведено у частині четвертій статті 59 Закону №1404-VIII.
Матеріали справи не містять належних доказів, які б вказували на наявність у позивача заборгованості зі сплати виконавчого збору, та існування підстав для його стягнення на цей час.
Відсутність належних та допустимих доказів про наявність невиконаних зобов`язань позивача та обґрунтованість існування арешту протягом тривалого часу безумовно порушує його майнові права як власника та є несправедливим.
Частиною п`ятою статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 27.03.2020 у справі №817/928/17, відповідно до якого як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. При цьому порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.
Таким чином, з огляду на те, що починаючи з 2014 року виконавчі документи на виконання повторно до органів державної виконавчої служби не пред`являвся та на виконанні не перебувають, а матеріали справи не містять доказів правомірності існування станом на час розгляду справи накладеного арешту на нерухоме майно позивача, то арешт на майно позивача, накладений у межах виконавчого провадження №44313314, втратив свою актуальність як засіб забезпечення реального виконання виконавчих документів.
Іншого відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність скасування обтяження №7539335 від 31.10.2014, накладеного в рамках виконавчого провадження №44313314 у вигляді арешту на все нерухоме майно позивача.
Разом з тим, відсутні підстави для визнання бездіяльності відповідача протиправною, оскільки, як уже було зазначено судом, у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону №606-XIV у відповідача не було правових підстав, визначених статтею 50 цього Закону, для зняття арешту з майна боржника; відсутні такі підстави для самостійного зняття арешту державним виконавцем за заявою позивача згідно з частиною четвертою статті 59 Закону №1404.
Також суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача внести до Єдиного реєстру заборон та відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про припинення обтяження, оскільки у відповідності до статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у випадках накладення/зняття державним/приватним виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону, державним реєстратором є - державний, приватний виконавець.
Відповідно до п. 36 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, в редакції постанови Кабінету міністрів України від 23.08.2016 №553, у випадках, передбачених Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державний, приватний виконавець за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав самостійно формує та реєструє заяву в електронній формі, до якої додається необхідний для такої реєстрації оригінал документа в електронній формі з накладенням відповідним державним, приватним виконавцем кваліфікованого електронного підпису.
Тому, задоволення позовних вимог у наведений вище спосіб призведе до повного та ефективного захисту порушеного права позивача.
Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи встановлені судом обставини, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності при безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Розподіл судового збору здійснити на підставі частини 1 ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 287, 295 КАС України суд,-
Адміністративний позов - задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, згідно зі статтею 297 КАС України.

Повний текст рішення суду складений 02.03.2026.

Суддя Н.Є. Калугіна