Справа № 320/60807/24
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2026-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 320/60807/24

адміністративне провадження № К/990/15142/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Блажівської Н.Є.,

суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві

на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року (суддя Василенко Г.Ю.)

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року (судді: Мельничук В.П., Бужак Н.П., Собків Я.М.)

у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Адамант-Телеком»

до Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Адамант - Телеком" (далі також - ТОВ "Адамант - Телеком", Позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі також - ГУ ДПС, Відповідач), в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 17 жовтня 2024 року №623/26-15-04-16-12 (про виключення ТОВ "Адамант - Телеком" з Реєстру платників єдиного податку (далі також - Реєстр) з 1 жовтня 2024 року (далі - Рішення);

- зобов`язати ГУ ДПС поновити ТОВ "Адамант - Телеком" в Реєстрі.

Одночасно з позовною заявою Позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій викладено прохання зупинити дію Рішення до набрання законної сили рішенням суду у справі.

Необхідність вжиття ініційованих заходів забезпечення позову Позивач обґрунтовував тим, що:

- Рішення є очевидно незаконним;

- оскільки доходи ТОВ "Адамант - Телеком" перевищують 1 млн грн, а з Реєстру його виключено з 1 жовтня 2024 року Рішенням, яке датоване 17 жовтня 2024 року, то для нього можуть настати наслідки передбачені пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України (далі - ПК України);

- виконання рішення зумовить обов`язкове застосування загальної системи оподаткування та реєстрацію платником податку на додану вартість (далі також - ПДВ). Водночас абонентами ТОВ "Адамант - Телеком" є головним чином фізичні особи, які не є платниками податку на додану вартість. Відповідно, на думку Позивача, він зазнає додаткового фінансового навантаження по сплаті податку на додану вартість у розмірі 15% та по оплаті податку на прибуток у розмірі 18%, порівняно зі сплатою єдиного податку у розмірі 5% від суми доходу;

- реєстрація ТОВ "Адамант - Телеком" платником ПДВ призведе до невідворотних наслідків, оскільки Позивач, ставши платником ПДВ, почне генерувати податковий кредит для контрагентів (абонентів), який, відповідно буде впливати на фінансові та податкові результати контрагентів, а у разі скасування оскарженого рішення зазначені контрагенти втратять право на податковий кредит за весь період слухання справи. Ця ситуація призведе до порушення нормальних господарських зв`язків Позивача та може зробити неможливим їх відновлення в разі задоволення позову судом;

- виконання Рішення призведе до необхідності подання ТОВ "Адамант - Телеком" додаткової, більш складної, податкової звітності, виникнення додаткових підстав для проведення податкових перевірок (оскільки наразі кожна податкова декларація з податку на додану вартість підлягає камеральній перевірці);

- у разі не вжиття заходів забезпечення позову та подальшого задоволення позовних вимог і скасування Рішення постане питання повернення в попереднє становище всієї системи оподаткування ТОВ "Адамант - Телеком", що може призвети не тільки до негативних матеріальних наслідків для Позивача, а й до повторного порушення його господарських взаємовідносин з контрагентами;

- перехід ТОВ "Адамант-Телеком" на загальну систему оподаткування та звітності може призвести до неможливості виконання Позивачем взятих на себе господарських договорів, які були укладені з розрахунку на спрощену систему оподаткування та звітності, що зумовить системне розірвання або зміну відповідних господарських договорів;

- вжиття такого заходу забезпечення позову, як зупинення дії Рішення на період до набрання законної сили рішенням у справі не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване виключно на збереження існуючого становища суб`єкта господарювання до ухвалення рішення у справі, відповідає принципу збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин.

1.2. Короткий зміст оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій

Київський окружний адміністративний суд ухвалою від 23 грудня 2024 року, яка залишена в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року, заяву ТОВ "Адамант - Телеком" про забезпечення позову задовольнив: до набрання законної сили судовим рішенням у справі №320/60807/24 зупинив дію Рішення.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що:

- прийняття рішення про виключення ТОВ "Адамант - Телеком" з Реєстру платників єдиного податку третьої групи за ставкою 5% має наслідком зміну системи оподаткування та формату розрахункового документа;

- існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам Позивача у вигляді зупинення його господарської діяльності до ухвалення рішення суду у цій справі;

- невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії Рішення істотно ускладнює ефективний захист прав та інтересів Позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень у сфері господарської діяльності, а саме права здійснювати самостійно без обмежень господарську діяльність, оскільки анулювання реєстрації платника єдиного податку третьої групи за ставкою 5% може призвести до неможливості здійснення господарської діяльності, можливого розірвання ділових відносин з контрагентами, вивільнення працівників, покладення додаткового обов`язку на Позивача щодо подання документів та погіршення ділової репутації, утруднення або неможливість відновлення господарської діяльності. У зв`язку з зазначеним, для відновлення прав та інтересів Позивача, необхідно буде докласти значних зусиль та витрат;

- вжиття заходів забезпечення позову на час судового розгляду справи відновить право Позивача на здійснення господарської діяльності, надасть можливість останньому реалізовувати своє право на здійснення господарської діяльності;

- в разі невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії Рішення заподіяна Позивачу шкода внаслідок зупинення господарської діяльності буде значно більшою, оскільки відновлення ділових зв`язків та нормалізація ведення господарської діяльності з урахуванням введення на усій території України правового режиму воєнного стану, що зумовило погіршення умов ведення бізнесу, призведе до значних зусиль та витрат;

- вжиття таких заходів жодним чином не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті, оскільки факт правомірності чи протиправності винесення Рішення буде встановлено під час повного, всебічного і об`єктивного розгляду в судовому засіданні всіх обставин справи.

У постанові апеляційний суд погодився з тими висновками, що сформував суд першої інстанції.

2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

2.1. Доводи Відповідача (особи, яка подала касаційну скаргу)

У касаційній скарзі Відповідач стверджує про ухвалення судами попередніх інстанцій судових рішень з порушенням норм процесуального права та просить їх скасувати.

Вказує, що неодноразово звертав увагу судів першої та апеляційної інстанцій на наявність численної актуальної релевантної судової практики Верховного Суду, зокрема, Великої Палати, яка свідчила про безпідставність забезпечення позову шляхом зупинення дії Рішення. При цьому вказує, що Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №800/521/17 зазначено, що позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення в справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.

Зазначає, що у питанні вжиття заходів забезпечення позову Верховний Суд у постановах від 3 грудня 2020 року у справі №140/8457/20, від 31 січня 2023 року у справі №140/6021/22, від 28 вересня 2023 року у справі №120/9931/22, від 23 листопада 2023 року у справі №140/13016/23, від 8 лютого 2024 року у справі №160/19014/23 сформував сталу правову позицію щодо застосування норм процесуального права, яка полягає в наступному: «Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди й мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте суд звертає увагу, що відповідно до статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі».

Наголошує, що висновки судів попередніх інстанцій про те, що невжиття заходів щодо зупинення дії Рішення зумовить настання негативних та незворотних наслідків для господарської діяльності Позивача не підтверджені будь-якими доказами. Так само, на думку Відповідача, суди попередніх інстанцій не зазначили на підставі яких саме доказів визнано підтвердженими доводи Позивача, що невжиття заходів забезпечення позову може «неодмінно призвести до настання значних фінансових збитків та навіть зупинити діяльність», істотно ускладнити ефективність захисту і унеможливити поновлення порушених прав Позивача.

Стверджує, що відсутні законодавчі підстави вважати, що Рішення унеможливлює подальшу діяльність платника податків, істотно ускладнює ефективність захисту і унеможливлює поновлення порушених прав Позивача.

Акцентує увагу на тому, що сама лише незгода ТОВ «Адамант-Телеком» із діями суб`єкта владних повноважень ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову, тоді як суд першої інстанції застосувавши заходи забезпечення позову у запропонований Позивачем спосіб фактично вирішив спір по суті, що суперечить меті застосування статті 150 КАС України.

Зазначає, що позов не може бути забезпечений таким способом, який фактично підміняє собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.

Покликається на те, що твердження Позивача про наявність очевидних ознак протиправності Рішення не можуть вважатись підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки вони підлягають оцінці під час судового розгляду справи по суті вимог.

Резюмуючи зазначає, що оскільки ТОВ «Адамант-Телеком» не наведено належних мотивів, які б давали підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав Позивача, так само як і не наведено очевидних ознак протиправності спірного рішення. А відтак, на думку Відповідача, застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову є передчасними, та такими, що фактично підміняють собою судове рішення у справі, суперечать приписам статті 150 КАС України, частини другої статті 151 КАС України та сформованій правовій позиції Верховного Суду.

2.2. Позиція Позивача (особи, що подала відзив на касаційну скаргу)

Позивач вважає, що касаційна скарга є безпідставною і такою, що не підлягає задоволення.

Вказує, що посилання Відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №800/521/17 не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки справа №800/521/17 не є справою у тотожних чи подібних правовідносинах. В зазначеній справі мова йде про заборону вчинення дій на виконання рішення Вищої ради правосуддя, а не зупинення самого рішення.

Стверджує, що наведена Відповідачем у касаційній скарзі судова практика в переважній більшості не стосується податкових правовідносин, тобто не є практикою в подібних правовідносинах. Її подібність, на думку Позивача, до цієї справи проявляється тільки в тому, що вона стосується питання забезпечення позову.

Вказує, що наведена Відповідачем судова практика в податкових спорах стосується не питання забезпечення позову щодо зупинення дії рішень податкових органів про анулювання спрощеної системи оподаткування та звітності, а окремих питань вирішення питання про забезпечення позову.

Наголошує, що із прийняттям оскаржуваного рішення відповідно до вимог податкового законодавства ТОВ «Адамант-Телеком» зобов`язане суттєво змінити підходи до ведення звітності (як в частині окремого її ведення за кожним із податків, так і в частині строків її подання), сплати податків. Такий перехід призведе до збільшення податкового навантаження. Ці обставини, на думку Позивача, однозначно впливають на економічну ефективність та доцільність ведення господарської діяльності. При цьому Позивач вказує, що означені негативні наслідки настали з 1 жовтня 2024 року, хоча оскаржуване рішення прийнято ГУ ДПС 17 жовтня 2024 року. Тобто спосіб прийняття означеного рішення автоматично унеможливив можливість здійснення ТОВ «Адамант-Телеком» підготовки до зміни системи оподаткування та звітності.

Звертає увагу на те, що у разі задоволення судом позову та повернення ТОВ «Адамант-Телеком» з загальної на спрощену систему оподаткування також необхідним буде повторне вчинення низки юридично значущих та фінансових дій.

Наголошує, що збереження за ТОВ «Адамант-Телеком» статусу платника єдиного податку, який воно має останніх десять років, не створить жодних негативних наслідків.

Зазначає, що у спірному випадку забезпечення позову у спосіб зупинення дії оскаржуваного рішення не свідчить про вирішення спору по суті.

3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

3.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також арґументи у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, колегія суддів виходить з такого.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що Рішення від 17 жовтня 2024 року №623/26-15-04-16-12 ТОВ "Адамант - Телеком" виключено з Реєстру платників єдиного податку з 1 жовтня 2024 року.

З посиланням на положення процесуального законодавства Позивач подав заяву про забезпечення позову, у якій просив зупинити дію Рішення до набрання законної сили рішенням суду у справі.

В аспекті наведених у касаційній скарзі доводів Суд звертає увагу на таке.

Частинами першою та другою статті 150 КАС України встановлено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів у конкретній справі з урахуванням, зокрема, розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2019 року у справі №705/4587/17, від 16 квітня 2024 року у справі №120/15171/23 сформулював правову позицію, згідно з якою, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

За сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 27 квітня 2023 року у справі №140/8127/22, від 16 квітня 2024 року у справі №120/15171/23, від 4 грудня 2024 року у справі №500/3027/24, від 4 лютого 2025 року у справі № 280/8758/24, 20 лютого 2025 року у справі № 280/9044/24, 15 січня 2025 року у справі № 520/20854/24, для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи й поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункті 1 частини другої статті 150 КАС України.

У постанові від 13 березня 2025 року у справі № 160/23707/24 Верховним Судом зазначено, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Так само суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.

Слід зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

В постанові від 19 жовтня 2023 року у справі №440/9568/22 Верховний Суд вказав, що вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

При вирішенні питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову суди попередніх інстанцій установили, що відповідно до оспорюваного рішення Відповідач анулював реєстрацію позивача як платника єдиного податку третьої групи за ставкою 5 відсотків.

Так, правові засади, на підставі яких здійснене відповідне анулювання реєстрації платником єдиного податку третьої групи, визначаються положеннями ПК України.

Відповідно до пункту 299.11 статті 299 ПК України у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

Згідно з підпунктом 3 пункту 299.10 статті 299 ПК України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 та підпунктом 298.8.6 пункту 298.8 статті 298 цього Кодексу.

Підпунктом 5 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України встановлено, що платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки, зокрема, у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми.

Відповідно до підпункту 8 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України не можуть бути платниками єдиного податку першої - третьої груп суб`єкти господарювання (юридичні особи та фізичні особи - підприємці), які здійснюють діяльність з надання послуг пошти (крім кур`єрської діяльності), діяльність з надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку (місцевого, міжміського, міжнародного), діяльність з надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з використанням безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з правом технічного обслуговування і надання в користування каналів електрозв`язку (місцевого, міжміського, міжнародного), діяльність з надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку, діяльність з надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж, мереж ефірного теле- і радіомовлення, проводового радіомовлення та телемереж.

Згідно з пунктом 183.4 статті 183 ПК України у разі переходу осіб із спрощеної системи оподаткування, що не передбачає сплати податку, на сплату інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом, у випадках, визначених главою 1 розділу XIV цього Кодексу, за умови, що такі особи відповідають вимогам, визначеним пунктом 181.1 статті 181 цього Кодексу, реєстраційна заява подається не пізніше 10 числа першого календарного місяця, в якому здійснено перехід на сплату інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом. Якщо такі особи відповідають вимогам, визначеним пунктом 182.1 статті 182 цього Кодексу, реєстраційна заява подається у строк, визначений пунктом 183.3 цієї статті.

Пунктом 181.1 статті 181 ПК України визначено, що у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі операцій з постачання товарів/послуг з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі (зокрема, але не виключно шляхом встановлення спеціального застосунку або додатку на смартфонах, планшетах чи інших цифрових пристроях), нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Отже, анулювання реєстрації платником єдиного податку третьої групи відбувається за чітко визначених та передбачених ПК України підстав й може бути реалізоване шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку.

Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза ускладнення виконання рішення суду чи ефективного захисту такого права дійсно існує. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункті 1 частини другої статті 150 КАС України.

З огляду на викладене за наслідками оцінки наведених Позивачем доводів, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали на існування підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки метою вжиття заходів забезпечення позову у цій справі є уникнення порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, а також забезпечення можливості реального виконання рішення суду й уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у разі задоволення позову. Так, при анулюванні реєстрації платником єдиного податку третьої групи за ставкою 5 відсотків Позивачу буде змінено систему оподаткування, що зумовить покладення на нього додаткового податкового навантаження у вигляді збільшеної ставки податку на прибуток. Також у Позивача виникне необхідність реєстрації платником ПДВ та виконання визначених ПК України обов`язків для платників ПДВ, зокрема, зі сплати відповідного податку (збільшення податкового навантаження на 20 відсотків від всієї суми прибутку), складання податкових накладних. Судами попередніх інстанцій також обґрунтовано зазначено, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії Рішення призведе до можливого розірвання ділових відносин з контрагентами, покладення додаткового обов`язку на Позивача щодо подання документів та погіршення його ділової репутації. Як і враховано те, що у випадку невжиття заходів забезпечення позов для відновлення прав та інтересів Позивача, необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а вжиття заходів забезпечення позову надасть Позивачу можливість до остаточного вирішення даного спору по суті реалізовувати своє право на здійснення господарської діяльності.

Суди попередніх інстанцій також обґрунтовано вважали, що вжиття таких заходів жодним чином не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті, оскільки факт правомірності чи протиправності винесення Рішення буде встановлено під час повного, всебічного і об`єктивного розгляду в судовому засіданні всіх обставин справи.

Колегія суддів зазначає, що в цьому випадку вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року у справі № 160/11784/23, від 14 січня 2025 року у справа № 280/9045/24, від 4 лютого 2025 року у справі № 280/8758/24, від 20 лютого 2025 року у справі № 280/9044/24, від 6 березня 2025 року у справі № 420/25688/24, від 9 жовтня 2025 року у справі № 200/192/25, від 7 січня 2026 року у справі №420/36625/24.

Відповідач у касаційній скарзі обмежується лише загальними посиланнями на помилковість висновків судів попередніх інстанції, проте, не наводить змістовних доводів, які б у розрізі саме спірних правовідносин та особливостей правового регулювання перебування платників податків на спрощеній системі оподаткування, підтверджували обґрунтованість таких посилань.

Суд касаційної інстанції відхиляє посилання Відповідача на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 800/521/17 та у низці постанов Верховного Суду. Підходи Верховного Суду щодо застосування норм статей 150 - 154 КАС України у справах на які покликається Відповідач є аналогічними до наведених у цій справі водночас результат вирішення справи та/або порушеного питання завжди залежить від фактичних обставин у кожній конкретній справі, доказів, наявних на підтвердження доводів та/або заперечень, та їх сукупної правової оцінки. Так, у справах № 140/8457/20, № 140/6021/22, № 120/9931/22, № 140/13016/23, № 160/19014/23, № 240/16920/21 предметом судового розгляду було рішення податкового органу про віднесення платника податків до категорії ризикових платників, а також розпорядження про анулювання ліцензій на право зберігання та оптової торгівлі пальним. У справах № 826/8556/17, № 826/13306/18, № 340/2179/19, №826/10936/18 заявник просив забезпечити позов шляхом зупинення дії наказу і припису органу державного архітектурно-будівельного контролю, органу Державної служби геології та надр України, зупинення рішення виконавчого комітету міської ради про проведення конкурсу відповідно, зупинення дії наказу Міністерства юстиції України У межах справ № 910/1200/20, № 914/970/18 судом вирішувалося питання про вжиття заходів забезпечення позову за правилами господарського судочинства. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 800/521/17 Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання обґрунтованості вимог заявника щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони голові суду видавати накази щодо припинення трудових відносин із заявником або виключення його зі складу суду.

Отже, зміст приведених скаржником постанов Верховного Суду свідчить, що вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову залежить від змісту спірних правовідносин, що виникли між сторонами, та особливостей нормативно-правового регулювання. Різниця у встановлених обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм.

Втім, підстав вважати, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень не врахували позиції Верховного Суду щодо застосування положень КАС України, які визначають правила забезпечення позову, немає.

Суд касаційної інстанції наголошує, що інститут забезпечення адміністративного позову є складним та специфічним інструментом, призначення якого полягає у створенні можливості реального й ефективного захисту прав, свобод і законних інтересів, зокрема фізичних та юридичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, що реалізується в залежності від індивідуальних фактичних обставин конкретної справи, що й зумовлюють різні висновки щодо наявності підстав для його застосування.

Відтак Суд зазначає що висновки в цій справі сформовані виходячи з індивідуальних особливостей фактичних обставин саме цієї справи.

Підсумовуючи викладене, суд касаційної інстанції зазначає, що аргументи касаційної скарги про неправильність зробленого судами попередніх інстанцій висновку є безпідставними та зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин, що не узгоджується з приписами статті 341 КАС України, а доводи про порушення норм процесуального права не знайшли підтвердження під час судового розгляду.

3.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішенні - без змін.

Керуючись статтями 343, 350, 355, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Н.Є. Блажівська

Судді: О.В. Білоус

І.Л. Желтобрюх