Справа № 160/15613/23
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2026-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа №160/15613/23

адміністративне провадження № К/990/10605/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,

суддів - Жука А. В., Загороднюка А. Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни про визнання протиправними та скасування постанов, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.07.2023 (суддя - Букіна Л.Є.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15.02.2024 (колегія суддів у складі: Лукманової О. М., Божко Л. А., Дурасової Ю. В.),

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування

У липні 2023 року Приватне акціонерне товариство «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» (далі - ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро», позивач) звернулося до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, відповідач-1), приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни (далі - приватний виконавець Бурхан-Крутоус Л. А., відповідач-2), у якому просило:

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. від 29.04.2020 про стягнення з ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» основної винагороди у сумі 134 375 695,22 грн у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1;

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Величко Р. С. від 15.06.2023 про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2.

Обґрунтовуючи позов позивач посилався на відсутність у відповідача підстав для прийняття постанови від 15.06.2023 ВП № НОМЕР_2 за відсутності достатніх доказів виконання відповідного виконавчого документу.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Рішенням Господарського суду Донецької області від 13.12.2018 у справі № 905/2864/15 позов Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», м. Київ до Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «А.В.К.», м. Дніпро про звернення стягнення на предмет іпотек та застави задоволено частково; в рахунок погашення заборгованості Приватного акціонерного товариства «АВК» за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 20-2577/2-1 від 28.09.2011 перед Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (01001, м. Київ, пров. Шевченка, 12, код 00039002) у розмірі 1 372 467 511,28 грн, з яких заборгованість за кредитом в сумі 60 600 000,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті (по курсу НБУ за 1 долар США - 21,986687 грн) складає 1 332 393 232,20 грн, заборгованість по процентам в сумі 1 060 362,84 дол. США, що в гривневому еквіваленті (по курсу НБУ за 1 долар США - 21,986687 грн) складає 23 313 865,57 грн, заборгованість по простроченим процентам в сумі 747 607,42 дол. США, що в гривневому еквіваленті (по курсу НБУ за 1 долар США - 21,986687 грн) складає 16 437 410,34 грн, заборгованість по комісії сумі 315 230,37 грн, пеня за несплату комісії в сумі 7772,80 грн, звернути стягнення на: 1) нерухомість, що є предметом іпотечного договору № 20-2589/3-1 від 28.09.2011, нотаріально посвідченого за реєстровим № 1083 (з урахуванням змін від 03.09.2012), яка належить на праві власності Публічному акціонерному товариству «Кондитерська Фабрика «А.В.К.» м. Дніпропетровськ», а саме: Будівлі і споруди, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, вулиця Журналістів, буд. 11 (одинадцять), реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно - 28698655, що складаються з: Будівля літ. А-7, А'- 1, А"-1, а-1, а'- 1, а"-1 - адміністративно-побутовий корпус, загальною площею 6450,1 кв.м, літ. А, а', а"- ганки з навісами; будівля літ. Б-5, Б'-2, Б"-1, Б"-1, Б"М, Б ІV-1, БV-1, Б V1І-1, Б V11І-2, Бх -5, БХІ -1, 6-1, в тому числі трансформаторна підстанція літ. Б Х1I-1- головний корпус, загальною площею 29232,9 кв.м., б1 - естакада з навісом, б111, бVII, бVIII - приямок, б1V - ганок з навісом, бV - вхід до підвалу, бVІ - естакада з ганком, бІХ, бХ - ганок, бХI, бХІ1 - приямок, бХIII - сходи, бХІV - вхід до підвалу, будівля літ.В-2 холодильно-компресорна, загальною площею 1711,4 кв.м., в, в'- ганок, в"- ганок з навісом, в'"- сходи, вІV - приямок, літ. Г-1, Г'-1 - приміщення підготовчого відділення, загальною площею 453,0 кв.м., будівля літ.Д - вагова, літ.Е - вагова, літ.Ж - склад, літ.З - градирня, літ. И - градирня; будівля літ. М - головний корпус; літ. Н,0,П,Р,С,Т - сарай (тимчасовий); літ. У,Ф,Х - навіс, № 14 - масложироуловлювач, № 1-13, № 15-21 - споруди, І,III - вимощення, кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташована будівля :04:018:0006 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів іпотеки для їх подальшої реалізації за ціною - 97 241 408,00 грн без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи № 3 від 26.05.2016, що складений Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз; нерухомість, що є предметом іпотечного договору № 20-2623/3-1 від 28.09.2011, нотаріально посвідченого за реєстровим № 1103 (з урахуванням змін від 25.07.2012, 03.09.2012), яка належить на праві власності Публічному акціонерному товариству «Кондитерська Фабрика «А.В.К.» м. Дніпропетровськ», а саме: Будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, вулиця Журналістів, будинок 7в (сім «в»), реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно - 24499991, загальною площею 9 928,5 кв.м. (дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять вісім цілих п`ять десятих квадратних метрів).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2019 у справі № 905/2864/15 повернуто апеляційну скаргу ПрАТ «Кондитерська фабрика «А.В.К.» на рішення Господарського суду Донецької області від 13.12.2018 у справі № 905/2864/15.

04.03.2019 у справі № 905/2864/15 Господарським судом Донецької області видано наказ про примусове виконання рішення суду.

Наказ про примусове виконання надано на виконання приватному виконавцю Бурхан-Крутоус Л. А., якою 29.04.2020 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 за виконавчим документом, відповідно до якого в рахунок погашення заборгованості Приватного акціонерного товариства «АВК» перед Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 20-2577/2-1 від 28.09.2011 у розмірі 1 372 467 511,28 грн, з яких заборгованість за кредитом в сумі 60 600 000,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті (по курсу НБУ за 1 долар США - 21,986687 грн) складає 1 332 393 232,20 грн, заборгованість по процентам у сумі 1 060 362,84 дол. США, що в гривневому еквіваленті (по курсу НБУ за 1 дол. США - 21,98667 грн.) складає 747 607,42 дол. США, що в гривневому еквіваленті (по курсу НБУ за 1 дол. США - 21,9866787 грн) складає 16 437 410,34 грн, заборгованість по комісії сумі 315 230,37 грн, пеня за несплату комісії в сумі 7772,80 грн вирішено звернути стягнення на: 1) нерухомість, що є предметом іпотечного договору № 20-2589/3-1 від 28.09.2011, нотаріально посвідченого за реєстровим № 1083 (з урахуванням змін від 03.09.2012), яка належить на праві власності Публічному акціонерному товариству «Кондитерська Фабрика А.В.К. м. Дніпропетровськ» (згідно з переліком): шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів іпотеки для їх подальшої реалізації за ціною - 97 241 408,00 грн без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи № 3 від 26.05.2016, що складений Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз; 2) нерухомість, що є предметом іпотечного договору № 20-2623/3-1 від 28.09.2011, нотаріально посвідченого за реєстровим № 1103 (з урахуванням змін від 25.07.2012, 03.09.2012), яка належить на праві власності Публічному акціонерному товариству «Кондитерська Фабрика А.В.К. м. Дніпропетровськ» (згідно з переліком): шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів іпотеки для їх подальшої реалізації за ціною - 23 484 007,00 грн без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи № 3 від 26.05.2016, що складений Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз; транспортні засоби, які є предметом договору застави транспортних засобів № 20-2586/3-1 від 28.09.2011 (з урахуванням змін від 25.07.2012, 03.09.2012, 26.12.2013), які належать на праві власності Публічному акціонерному товариству «Кондитерська Фабрика А.В.К. м. Дніпропетровськ» (згідно з переліком): шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів застави для їх подальшої реалізації за ціною - 987 531,09 грн без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи № 4 від 26.05.2016, що складений Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз; основні засоби, які є предметом договору застави № 20-2582/3-1 від 28.09.2011 (з урахуванням змін від 25.07.2012, 03.09.2012, 26.12.2013), які належать на праві власності Публічному акціонерному товариству «Кондитерська Фабрика А.В.К. м. Дніпропетровськ» (згідно з переліком): шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів застави для їх подальшої реалізації за ціною - 42 041 172,27 грн без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи № 5 від 30.09.2016, що складений Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз; основні засоби, які є предметом договору застави № 20-0593/3-1 від 24.04.2015, які належать на праві власності Публічному акціонерному товариству «Кондитерська Фабрика А.В.К. м. Дніпропетровськ» (згідно з переліком): шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів іпотеки для їх подальшої реалізації за ціною - 9 446 133,85 грн без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи № 5 від 30.09.2016, що складений Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз.

Пунктом 3 цієї постанови визначено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 10 відсотків від суми основного боргу та з урахуванням частково стягнутої винагороди при виконанні постанови про стягнення з боржника основної винагороди, виведеної в окреме виконавче провадження АСВП № НОМЕР_3: 134 375 695,22 грн.

Постановою приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. від 29.04.2020 про стягнення з боржника основної винагороди в межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області від 04.03.2019 у справі № 905/2864/15 визначено стягнути з ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» основну винагороду у розмірі 10% від суми основного боргу, з урахуванням частково стягнутої винагороди в розмірі 2 871 055,91 грн, 134 375 695,22 грн.

Постанову від 29.04.2020 про стягнення з боржника основної винагороди в межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 як виконавчий документ 15.06.2023 подано до Департаменту державної виконавчої служби для відкриття виконавчого провадження.

Державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України 15.06.2023 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 про примусове виконання постанови № НОМЕР_1, виданої 29.04.2020 приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л. А.

Державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України 16.06.2023 у межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 винесено постанову про арешт коштів боржника ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро», накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови.

Державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України 16.06.2023 у межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 винесено постанову про арешт майна боржника ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро», накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику.

Крім того, установлено, що ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» вже було оскаржено у судовому порядку постанову приватного виконавця від 29.04.2020 про стягнення основної винагороди в сумі 134 375 695,22 грн у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 у справі № 160/5321/20 відмовлено у задоволенні позовної заяви ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» до приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. про визнання протиправною та скасування постанови.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.08.2021 апеляційну скаргу ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» повернуто.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 у справі № 160/5321/20 набрало законної сили.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 року у справі № 160/5321/20 визначено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. перебуває виконавчий документ, а саме: наказ Господарського суду Донецької області № 905/2864/15, виданий 04.03.2019, що містить вимоги майнового характеру, у зв`язку з чим відповідачем проведено розрахунок основної винагороди у вигляді 10% відсотків від загальної суми заборгованості позивача перед стягувачем. Сума основної винагороди визначена у розмірі 134 375 695,22 грн у постанові про відкриття виконавчого провадження від 29.04.2020 - 10% від суми основного боргу, а саме: суми заборгованості Приватного акціонерного товариства АВК (87510, Донецька область, м. Маріуполь, просп. Луніна, 42, код 30482582) за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 20-2577/2-1 від 28.09.2011 перед Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (01001, м. Київ, пров. Шевченка, 12, код 000390002) у розмірі 1 372 467 511,28 грн, та з урахуванням частково стягнутої винагороди при виконанні постанови про стягнення з боржника основної винагороди, виведеної в окреме виконавче провадження. На виконання вказівки Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.01.2021, про направлення справи на новий розгляд, судом установлено механізм проведеного відповідачем розрахунку суми винагороди приватному виконавцю, а саме установлено, що приватним виконавцем розраховано суму основної винагороди, виходячи з суми виконавчого документа, яка підлягає стягненню та становить 1 372 467 511,28 грн. Постанова про стягнення з боржника основної винагороди винесена на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження за наказом Господарського суду Донецької області № 905/2864/15, виданого 04.03.2019, відповідно до якого вирішено звернути стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» перед Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 20-2577/2-1 від 28.09.2011 у розмірі 1 372 467 511,28 грн. Отже, приватний виконавець на момент винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди не мала можливості визначити належну та точну суму основної винагороди до стягнення, а обов`язок винесення відповідної постанови покладено на приватного виконавця разом з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження. Законом України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII) не передбачено повторного винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди, а відтак, її скасування позбавить приватного виконавця права на передбачену законом основну винагороду. З огляду на викладене, суд зробив висновок, що оскаржувана постанова прийнята на підставі, у межах та у спосіб, що визначені Конституцією і законами України, й відповідає критеріям, визначеним у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.07.2023 позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. від 29.04.2020 ВП № НОМЕР_1 про стягнення з боржника основної винагороди. Визнано протиправною та скасовано постанову ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 15.06.2023 ВП № НОМЕР_2 про відкриття виконавчого провадження. Стягнуто на користь ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 14 762,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. та у розмірі 14 762,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Частина п`ята статті 31 Закону № 1403-VIII передбачає, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Суд першої інстанції указував, що постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, однак, підставою отримання приватним виконавцем основної винагороди є фактичне виконання (повне або часткове) виконавчого документа, а сума основної винагороди визначається у відсотках до стягнутої суми. Також суд зазначив, що постанова про стягнення основної винагороди має визначати суму основної винагороди у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягає стягненню та яка заявлена у виконавчому документі, пред`явленому до виконання, оскільки виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, та приватний виконавець на момент відкриття виконавчого провадження не володіє інформацією стосовно подальшого фактичного стягнення суми коштів та їх розміру.

Аналізуючи частини четверту та п`яту статті 31 Закону № 1403-VIII, суд першої інстанції зазначив, що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від фактичної стягнутої ним суми, а не від суми, зазначеної у виконавчому документі. За своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.

Також суд першої інстанції установив, що 30.08.2021 у межах ВП № НОМЕР_1 виконавчий документ повернуто стягувачу згідно з пунктом 10 частини першої статті 37 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Суд першої інстанції констатував, що дійсно приватним виконавцем вчинялися дії щодо примусового виконання означеного вище виконавчого документу, однак стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру вже після завершення виконавчого провадження (у тому числі у разі повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження) за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося у повному обсязі, є неможливим в силу положень статті 31 Закону № 1403-VIII та пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 (далі - Порядок № 643), оскільки приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми, а не від загальної суми заборгованості.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.02.2024 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.07.2023 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що обов`язковими діями є дії приватного виконавця одночасно з відкриттям виконавчого провадження винести постанову про стягнення основної винагороди. При цьому суд звернув увагу на те, що приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л. А. винесено постанову від 29.04.2020 про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 за виконавчим документом, якою визначено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 10 відсотків від суми основного боргу та з урахуванням частково стягнутої винагороди при виконанні постанови про стягнення з боржника основної винагороди, виведеної в окреме виконавче провадження АСВП № НОМЕР_3: 134 375 695,22 грн. Суд установив, що постанова не оскаржена, боржник погодився з нею, зокрема у частині стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, однак підставою отримання приватним виконавцем основної винагороди є фактичне виконання (повне або часткове) виконавчого документа, а сума основної винагороди визначається у відсотках до стягнутої суми. Постанова про стягнення основної винагороди має визначати суму основної винагороди у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягає стягненню, та яка заявлена у виконавчому документі, пред`явленому до виконання, оскільки виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, та приватний виконавець на момент відкриття виконавчого провадження не володіє інформацією стосовно подальшого фактичного стягнення суми коштів та їх розміру; постанова реалізується у випадку виконання виконавчого провадження приватним виконавцем.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що винесення постанови про стягнення основної суми винагороди приватного виконавця, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення. За своїм призначенням основана винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі. При цьому право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Разом з тим з тим, суд апеляційної інстанції установив відсутність доказів, що приватним виконавцем чи державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України здійснюється реалізація постанови від 29.04.2020 про стягнення основної винагороди. Суд зазначив, що саме по собі існування постанови не указує на безпідставне стягнення коштів, разом як і відкриття виконавчого провадження щодо виконання такої постанови; дії виконавця по стягненню коштів без фактичного виконання рішення та без активних виконавчих дій можуть бути незаконними та можуть бути оскарженні.

Крім того, суд апеляційної інстанції установив, що державним виконавцем винесено постанову від 15.06.2023 про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 у момент діючого та не оскарженого виконавчого документа. Позивачем не оскаржуються дії приватного виконавця із направлення постанови від 29.04.2020 про стягнення основної винагороди до примусового виконання. Разом з тим судом і не установлено, що державним виконавцем вчиняються дії по стягненню певних сум.

Крім того, суд апеляційної інстанції послався на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28.07.2023 у справі № 640/28577/21, відповідно до яких у разі, коли одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження приватний виконавець правильно визначив розмір основної винагороди і постанова про її стягнення є правомірною, то така постанова сама по собі не свідчить про протиправне втручання у права боржника; надалі питання про незаконність втручання у його права з боку приватного виконавця може постати у разі стягнення основної винагороди за відсутності фактичного виконання рішення суду або у більшій сумі, ніж належить, тощо; у такому разі належним способом захисту порушеного права буде оскарження цих дій (рішень) приватного виконавця.

Щодо доводів апеляційної скарги приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. про закриття провадження у справі у частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови від 29.04.2020 у ВП № НОМЕР_1, суд апеляційної інстанції зазначив, що звернення з позовом 30.06.2023 про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця від 29.04.2020 у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 позивач обґрунтовує іншими, новими підставами; суд переглядає законність постанови приватного виконавця від 29.04.2020 у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 у межах її реалізації, направлення до примусового виконання до Департаменту державної виконавчої служби для відкриття виконавчого провадження, нових правовідносин щодо її чинності у межах виконавчого провадження.

При цьому суд апеляційної інстанції, посилаючись на частину п`яту статті 78 КАС України, урахував, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 у справі № 160/5321/20 установлено законність постанови приватного виконавця від 29.04.2020 про стягнення основної винагороди у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

Не погоджуючись із рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.07.2023 та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.02.2024, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати, а справу направити на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник зазначає про те, що суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови застосував статтю 31 Закону № 1403-VIII без урахування висновків Верховного Суду, сформованих у справах № 160/26568/21, № 380/6503/20, № 260/801/19, відповідно до яких пред`явлення приватним виконавцем постанови про стягнення основної винагороди до примусового виконання без фактичного виконання цим приватним виконавцем судового рішення (повністю або частково) суперечить статті 31 Закону № 1403-VIII; відсутність доказів фактичного виконання судового рішення є підставою для скасування постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди; у разі пред`явлення до виконання постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди без фактичного виконання судового рішення, необхідно скасовувати не постанову про стягнення основної винагороди, а постанову про відкриття провадження з примусового виконання цієї постанови про стягнення основної винагороди.

Також указує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: статті 31 Закону Закон № 1403-VIII щодо належного способу захисту прав у разі примусового виконання приватним/державним виконавцем постанови приватного виконавця про стягнення з позивача основної винагороди за відсутності фактичного виконання приватним виконавцем рішення суду; статей 3, 4, 26 Закону № 1404-VIII щодо повноважень та порядку дій виконавця у разі пред`явлення йому до примусовою виконання постанови про стягнення основної винагороди, яка відрізняється за змістом від тієї постанови, що була винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Крім того, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень у цій справі порушили норми процесуального права (не дослідили зібрані у справі докази), що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильною вирішення справи.

Так, суди попередніх інстанцій не дослідили надані позивачем докази на підтвердження того, що відповідачем-1 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 на підставі документа, який не є постановою від 29.04.2020 ВП № НОМЕР_1 про стягнення основної винагороди та виконавчим документом у розумінні статті 3 Закону № 1404-VIII.

Скаржник наголошує, що у позові та відзиві на апеляційну скаргу позивач посилався на те, що подана приватним виконавцем до примусового виконання постанова про стягнення основної винагороди фактично є іншим документом, який суттєво відрізняється за змістом від постанови від 29.04.2020 про стягнення основної винагороди, яка винесена у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1. Проте суди попередніх інстанцій не надали жодної оцінки цим доказам.

Крім того, зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином докази, які підтверджують, що приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л. А. не було виконано частково або у повному обсязі рішення господарського суду у межах ВП № НОМЕР_1; не дослідили та не надали оцінку доводам позивача, що у матеріалах цієї справи немає жодного доказу на підтвердження факту часткового або повного виконання рішення господарського суду та наказу у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 шляхом продажу заставного майна; не дослідили та не надали оцінку витягу із постанови про повернення виконавчого документа від 30.08.2021 ВП № НОМЕР_1, відповідно до якого виконавчий документ був повернутий стягувачеві на підставі пункту 10 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII у зв`язку із відсутністю згоди стягувача на заміщення приватного виконавця.

Судом першої інстанції не досліджено та не взято до уваги постанову приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. про стягнення основної винагороди від 29.04.2020 № НОМЕР_1, у якій зазначається, що 2 871 055,91 грн це сума основної винагороди, яка була неправомірно стягнута приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л. А. в іншому виконавчому провадженні (ВП № НОМЕР_3). Як наслідок, судом першої інстанції сформовано помилковий, на думку скаржника, висновок про часткове виконання приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л. А. рішення господарського суду у межах ВП № НОМЕР_1 на суму 2 871 055. 91 грн. Натомість, суд апеляційної інстанції взагалі не досліджував постанову приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. про стягнення основної винагороди від 29.04.2020 № НОМЕР_1 на предмет наявності у цій постанові інформації про виконання рішення господарського суду та стягнення приватним виконавцем заборгованості за цим рішенням на користь стягувача.

Також зазначає, що суд апеляційної інстанції сформував висновок про відсутність доказів на підтвердження реалізації постанови від 29.04.2020 про стягнення основної винагороди приватним виконавцем чи державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України без надання належної оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження фактичного пред`явлення до виконання постанови про стягнення основної винагороди, а саме: постанові державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС від 15.06.2023 про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 з Автоматизованої системи виконавчих проваджень; постановам про накладення арештів державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2; доказам на підтвердження списання коштів з рахунків в АГ «Ощадбанк», АТ «АКБ «Конкорд» коштів на суму, що перевищує 11 000 грн: копії платіжної інструкції № НОМЕР_2/10 від 20.06.2023 АТ «Ощадбанк»; копії платіжної інструкції № НОМЕР_2/10 від 16.06.2023 АТ АКБ «Конкорд», копії платіжної інструкції кредитового переказу коштів АТ «Кредобанк» від 27.06.2023.

Крім того, на думку скаржника, судом апеляційної інстанції сформовано висновок, що наказ господарського суду щодо реалізації заставного та іпотечного майна перебуває на виконанні у приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А усупереч наявним у матеріалах справи доказам. Зокрема, позивач у позовній заяві та у всіх подальших процесуальних документах наголошував, що з 30.08.2021 відповідач-2 не здійснює виконання наказу Господарського суду Донецької області у справі № 905/2864/15. Так, у зв`язку із зупиненням діяльності приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. виконавчий документ було передано на виконання до іншого приватного виконавця - Куземченко А. С., але за відсутності згоди стягувача на заміщення приватного виконавця, виконавчий документ повернуто на підставі пункту 10 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII постановою приватного виконавця Куземченко А. С. про повернення виконавчого документу стягувачу ВП № НОМЕР_1 від 30.08.2021. На підтвердження своїх доводів позивач до позову долучав Витяг із постанови про повернення виконавчого документа від 30.08.2021 ВП № АСВП: НОМЕР_1. Однак, суд апеляційної інстанції не врахував надані позивачем докази, внаслідок чого установив обставини, які не відповідають фактичним обставинами справи та призвели до ухвалення неправильного по суті рішення.

Також скаржник посилається на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили та не надали жодної оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження того факту, що постанова приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. від 29.04.2020 ВП № НОМЕР_1 суперечить нормам статті 4 Закону № 1404-VIII. У позові та у відзиві на апеляційну скаргу позивач детально та з посиланням на норму Закону № 1404-VIII обґрунтував невідповідність постанови відповідача-2 положенням статті 4 цього Закону. Зокрема, позивач посилався на відсутність/невідповідність відомостей про стягувача, строку пред`явлення постанови до виконання, дати набрання постановою законної сили. Проте суди попередніх інстанцій не надали жодної оцінки указаним доводам.

Окрім того, на думку скаржника, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, оскільки розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Позиція інших учасників справи

08.04.2024 до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» від відповідача-1 надійшов відзив, у якому він просить залишити касаційну скаргу без задоволення та зазначає, що державний виконавець приймає до виконання виконавчий документ, який повинен відповідати статті 4 Закону № 1404-VIII і достовірність відомостей в цьому документі, у даному випадку постанові приватного виконавця про стягнення основної винагороди приватного виконавця, лежить на приватному виконавці. Якщо боржник уважає, що постанова приватного виконавця про стягнення основної винагороди, яку направлено на виконання державному виконавцю не відповідає частині п`ятій статті 31 Закону № 1403-VIII стосовно визначення відсотку суми стягнення, пропорційності до фактично стягнутої суми боргу може скористуватися своїм правом захисту свого права у суді. Крім того, на думку відповідача-1, скасування постанови державного виконавця від 15.06.2023 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 у справі № 160/15613/23 залежить від задоволення іншої позовної вимоги - скасування постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди у ВП № НОМЕР_1, тобто скасування постанови приватного виконавця у справі № 160/15613/23 є похідною позовною вимогою.

29.04.2024 відповідач-2 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому він просить відмовити у її задоволенні, а постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15.02.2024 залишити без змін.

Колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Верховного Суду від 01.04.2024 було відкрито касаційне провадження та установлено десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалу Верховного Суду від 01.04.2024 доставлено до електронного кабінету відповідача-2 - 01.04.2024 (20:50), що підтверджується довідкою відповідального працівника Верховного Суду про доставку електронного листа (а. с. 129 т. 3), проте лише 29.04.2024 відповідач-2 надав відзив на касаційну скаргу, що підтверджує відтиск поштового штемпелю на конверті (а. с. 158 т. 3). Тобто відповідач-2 пропустив строк для подання відзиву, визначений судом.

Відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій (частина четверта статті 338 КАС України).

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (частина друга статті 175 КАС України).

З огляду на ці норми Верховний Суд доводи відповідача-2 у відзиві на касаційну скаргу не оцінює.

Рух касаційної скарги

19.03.2024 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.07.2023 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15.02.2024.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2024 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 160/15613/23.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 01.04.2024 № 395 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 160/15613/23 у зв`язку з відпусткою судді Жука А. В., який входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2024 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючу суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Загороднюка А. Г., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 160/15613/23.

Ухвалою Верховного Суду від 01.04.2024 відкрито касаційне провадження за скаргою ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.07.2023 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15.02.2024.

Ухвалою Верховного Суду від 01.04.2024 відмовлено у задоволенні заяви ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» про зупинення дії постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 15.02.2024 у справі № 160/15613/23.

Ухвалою Верховного Суду від 30.12.2025 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 31.12.2025 № 1651/0/78-25 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 160/15613/23 у зв`язку з відпусткою судді Мартинюк Н. М., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.12.2025 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючу суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Загороднюка А. Г. для розгляду судової справи № 160/15613/23.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права й акти їхнього застосування. Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної скарги за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.

Як установлено судами попередніх інстанцій, приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л. А. 29.04.2020 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 з виконання наказу № 905/2864/15, виданого 04.03.2019 Господарським судом Донецької області, що містив вимоги майнового характеру. Пунктом 3 указаної постанови визначено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 10% від суми основного боргу та, з урахуванням частково стягнутої винагороди при виконанні постанови про стягнення з боржника основної винагороди, виведеної в окреме виконавче провадження АСВП № НОМЕР_3: 134 375 695,22 грн.

Також приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л. А. 29.04.2020 прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області від 04.03.2019 у справі № 905/2864/15 та визначено стягнути з ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» основну винагороду у розмірі 10% від суми основного боргу у сумі 134 375 695,22 грн, з урахуванням частково стягнутої винагороди при виконанні постанови про стягнення з боржника основної винагороди, виведеної в окреме виконавче провадження АСВП № НОМЕР_3, у розмірі 2 871 055,91 грн.

Водночас, як установлено судом першої інстанції, 30.08.2021 у межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 виконавчий документ повернуто стягувачу, згідно з пунктом 10 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом № 1403-VIII.

Проте постанову від 29.04.2020 про стягнення з боржника основної винагороди в межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 як виконавчий документ 15.06.2023 подано до Департаменту державної виконавчої служби для відкриття виконавчого провадження.

15.06.2023 державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 про примусове виконання постанови № НОМЕР_1, виданої 29.04.2020 приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л. А.

Крім того, як установлено судом апеляційної інстанції, ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» вже було оскаржено у судовому порядку постанову приватного виконавця від 29.04.2020 про стягнення основної винагороди у сумі 134 375 695,22 грн у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 у справі № 160/5321/20 відмовлено у задоволенні позовної заяви ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» до приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. про визнання протиправною та скасування постанови. Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.08.2021 апеляційну скаргу ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» повернуто. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 у справі № 160/5321/20 набрало законної сили.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що дійсно приватним виконавцем вчинялись дії щодо примусового виконання означеного вище виконавчого документу, однак стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру вже після завершення виконавчого провадження (в тому числі в разі повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження) за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося у повному обсязі, є неможливим в силу положень статті 31 Закону № 1403-VIII та пункту 19 Порядку № 643, оскільки приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми, а не від загальної суми заборгованості. За викладених обставин, зважаючи, що у рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 здійснюється примусове стягнення з виконання постанови від 29.04.2020 ВП № НОМЕР_1 про стягнення з боржника основної винагороди, суд першої інстанції також дійшов висновку, що заявлений позивачем захід відновлення порушеного права є цілком обґрунтований та підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на частину п`яту статті 78 КАС України, урахував, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 у справі № 160/5321/20 установлено законність постанови приватного виконавця від 29.04.2020 про стягнення основної винагороди у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначив, що звернення з позовом 30.06.2023 про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця від 29.04.2020 у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 позивач обґрунтовує іншими, новими підставами, а тому суд переглядає законність постанови приватного виконавця від 29.04.2020 у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 у межах її реалізації, направлення до примусового виконання до Департаменту державної виконавчої служби для відкриття виконавчого провадження, тобто нових правовідносин щодо її чинності у межах виконавчого провадження.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що винесення постанови про стягнення основної суми винагороди приватного виконавця, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення. За своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі. При цьому право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Суд апеляційної інстанції установив відсутність доказів, що приватним виконавцем чи державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України здійснюється реалізація постанови від 29.04.2020 про стягнення основної винагороди. Суд зазначив, що саме по собі існування постанови не указує на безпідставне стягнення коштів, разом як і відкриття виконавчого провадження щодо виконання такої постанови; дії виконавця по стягненню коштів без фактичного виконання рішення та без активних виконавчих дій можуть бути незаконними та можуть бути оскарженні. Крім того, суд зазначив, що дії виконавця по стягненню коштів без фактичного виконання рішення та без активних виконавчих дій можуть бути незаконними та можуть бути оскарженні.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем не оскаржуються дії приватного виконавця із направлення постанови від 29.04.2020 про стягнення основної винагороди до примусового виконання. Разом з тим і не установлено, що державним виконавцем вчиняються дії по стягненню певних сум.

Верховний Суд частково погоджується із указаними висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом № 1403-VIII.

Аналогічна норма закріплена і в частині першій статті 1 Закону № 1403-VIII, відповідно до якої примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом № 1404-VIII випадках - на приватних виконавців.

У справі № 904/7326/17 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що залежно від вибору стягувача та після пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбачені статтею 18 Закону № 1404-VIII права й обов`язки, зокрема обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону 1404-VIII, яка визначає початок примусового виконання, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, а згідно з частиною четвертою статті 27 цього ж Закону державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини першої та другої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Водночас, якщо примусове виконання рішення здійснює приватний виконавець, то згідно з частиною першою статті 31 Закону № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода, яка складається з основної та додаткової.

Частиною третьою статті 45 Закону № 1404-VIII установлено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до раніше сформованих Верховним Судом висновків основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону № 1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюються окремими правовими нормами (постанови від 29.01.2021 у справі № 640/13434/19, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20 та інш.).

Основна відмінність полягає у тому, що виконавчий збір стягується до Державного бюджету України (частина перша статті 27 Закону № 1404-VIII), а його розмір встановлено законом (частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII), натомість основна винагорода є доходом приватного виконавця, а її розмір встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 31 Закону № 1403-VIII).

На відміну від державного виконавця, який є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом, а також має статус державного службовця (статті 7, 8 Закону № 1403-VIII) та отримує крім заробітної плати з Державного бюджету України винагороду у вигляді відсотка від суми стягнутого виконавчого збору (статті 13, 14 Закону № 1403-VIII), приватний виконавець є уповноваженим державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом, та є суб`єктом незалежної професійної діяльності (частини перша та друга статті 16 Закону № 1403-VIII), державне регулювання якої здійснюється Міністерством юстиції України (стаття 17 Закону № 1403-VIII).

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.07.2021 у справі № 380/9335/20 визначив, що, оскільки в силу положень статті 16 Закону № 1403-VIII, приватний виконавець є особою, уповноваженою державою на примусове виконання рішень, то він є суб`єктом владних повноважень, на дії якого поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України.

Статтею 31 Закону № 1403-VIII унормовано загальні правила для нарахування та стягнення винагороди приватного виконавця, зокрема такі:

(І) винагорода сплачується приватному виконавцю за вчинення виконавчих дій (частина перша статті 31 Закону № 1403-VIII);

(ІІ) винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової (частина друга статті 31 Закону № 1403-VIII);

(ІІІ) основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом (частина третя статті 31 Закону № 1403-VIII);

(IV) розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 31 Закону № 1403-VIII);

(V) основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів (частина четверта статті 31 Закону № 1403-VIII);

(VI) якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина п`ята статті 31 Закону № 1403-VIII);

(VIІ) основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закону №1403-VIII);

(VIІІ) приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина восьма статті 31 Закону №1403-VIII);

(ІХ) угодою між приватним виконавцем та стягувачем може бути передбачено додаткове авансування витрат виконавчого провадження та додаткова винагорода приватного виконавця. Приватному виконавцю забороняється укладати угоди з метою зміни розміру основної винагороди (частина восьма статті 31 Закону № 1403-VIII);

(Х) стягнення з боржника додаткової винагороди приватному виконавцю, а також додаткових витрат, крім визначених Міністерством юстиції України, не допускається (частина одинадцята статті 31 Закону № 1403-VIII).

У постановах від 21.01.2021 у справі № 160/5321/20, від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20, від 03.06.2021 у справі № 640/17286/20, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20, від 28.07.2023 у справі № 640/28577/21 Верховний Суд констатував, що винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди разом із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком, а не правом приватного виконавця, що відповідає вимогам частини сьомої статті 31 Закону № 1403-VIII.

У цьому зв`язку, Верховний Суд підкреслював, що у разі коли одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження приватний виконавець правильно визначив розмір основної винагороди і постанова про її стягнення є правомірною, то така постанова сама по собі не свідчить про протиправне втручання у права боржника. Надалі питання про незаконність втручання у права боржника з боку приватного виконавця може постати у разі стягнення основної винагороди за відсутності фактичного виконання рішення суду або у більшій сумі, ніж належить, тощо. У такому разі належним способом захисту порушеного права буде оскарження цих дій (рішень) приватного виконавця (постанова Верховного Суду від 23.07.2023 у справі № 640/28577/21).

За позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 26.05.2022 у справі № 420/6845/18 саме лише існування постанови про стягнення з боржника основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення.

У зв`язку з цим Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зауважував, що для правильної оцінки правомірності постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, визначеної у виді відсотка, винесеної приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, судам необхідно встановити предмет виконавчого провадження (стягнення сум чи передача майна за виконавчим документом).

Виходячи із вищевикладеного та ураховуючи, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, Верховний Суд наголошував на тому, що суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Верховний Суд у постановах від 08.02.2023 у справі № 160/26568/21, від 03.03.2020 у справі № 260/801/19, від 28.10.2020 у справі № 640/13697/19, від 21.01.2021 у справі № 160/5321/20, від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20, від 11.08.2021 у справі № 500/2190/18 сформував та дотримувався правового висновку, застосованого судами попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи, відповідно до якого сума основної винагороди приватного виконавця, визначена у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання судового рішення у випадках коли дії виконавця не призвели до виконання рішення, або призвели до неповного виконання відповідного виконавчого документа, оскільки право приватного виконавця на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному обсязі чи частково внаслідок дій приватного виконавця.

У наведених постановах Верховний Суд дійшов такого висновку на підставі аналізу норм частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону № 1403-VIII у системному зв`язку із чинним на той час пунктом 19 Порядку № 643, прийнятого на виконання статей 13 та 31 Закону № 1403-VIII, яким встановлено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII, одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

На підставі наведеного Верховний Суд виходив з того, що основна винагорода приватного виконавця за своїм призначенням є винагородою за вчинення заходів з примусового виконання виконавчого документу лише за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання виконавчого документу, і стягується з боржника у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум (зокрема, постанови Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 160/26568/21, від 23.07.2023 у справі № 640/28577/21 та інші).

Беручи до уваги наведені правові норми та висновки Верховного Суду щодо їх застосування, колегія суддів погоджується з висновком суд апеляційної інстанції, що постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, проте підставою отримання приватним виконавцем основної винагороди є фактичне виконання (повне або часткове) виконавчого документа, а сума основної винагороди визначається у відсотках до стягнутої суми.

У постановах від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20, від 08.02.2023 у справі № 160/26568/21 Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції, що повернення виконавчого документу за заявою стягувача не є заходом примусового виконання рішень, за допомогою якого приватним виконавцем здійснюється стягнення або повернення заборгованості, а є способом добровільного врегулювання сторонами виконавчого провадження питань щодо умов фактичного виконання виконавчого документа, а отже, стягнення основної винагороди в цьому випадку є протиправним.

У постановах від 08.02.2023 у справі № 160/26568/21, від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20 Верховний Суд виснував, що стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру вже після завершення виконавчого провадження (у тому числі в разі повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження) за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося, є неможливим в силу положень статті 31 № 1403-VIII та пункту 19 Порядку № 643, оскільки приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми.

За обставинами цієї справи, 15.06.2023 постанову 29.04.2020 про стягнення з боржника основної винагороди в межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 як виконавчий документ було подано до Департаменту державної виконавчої служби для відкриття виконавчого провадження та державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України 15.06.2023 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № ВП НОМЕР_2 про примусове виконання постанови № НОМЕР_1, виданої 29.04.2020 приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л. А.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив про не надання доказів, що приватним виконавцем чи державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України здійснюється реалізація постанови від 29.04.2020 про стягнення основної винагороди. На думку суду, саме по собі існування постанови не указує на безпідставне стягнення коштів, разом як і відкриття виконавчого провадження щодо виконання такої постанови; дії виконавця по стягненню коштів без фактичного виконання рішення та без активних виконавчих дій можуть бути незаконними та можуть бути оскарженні.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції установив, що державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України 16.06.2023 у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 винесено постанову про арешт коштів боржника ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро», якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови та постанову про арешт майна боржника ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро», якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику.

Проте, як установлено судом першої інстанції, ще 30.08.2021 у межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі пункту 10 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, у зв`язку відсутністю згоди на заміщення приватного виконавця.

При цьому, суди попередніх інстанцій правильно установивши предмет позову, не звернули уваги на підстави позову у цій справі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючи ознаки позову) є предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову як наслідок наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Зміст позовних вимог - це вимоги позивача (предмет позову). Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.

Іншими словами зміст позовних вимог - це максимально чітко і зрозуміло сформовані визначення способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу у прохальній частині позову.

В адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог.

Указаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, в якій указано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Окрім того, зазначений принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

У цій справі предметом позову є визнання протиправними та скасування постанови приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. від 29.04.2020 про стягнення основної винагороди та постанови державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 15.06.2023 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови від 29.04.2020.

При цьому позивач у позовній заяви наполягав на тому, що у межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 рішення Господарського суду Донецької області від 13.12.2018 у справі № 905/2684/15 не було виконано. 30.08.2021 у межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 виконавчий документ був повернутий стягувачеві на підставі пункту 10 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII. Незважаючи на це, 15.06.2023 державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 для примусового виконання постанови приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. від 29.04.2020 ВП № НОМЕР_1 про стягнення основної винагороди у розмірі 134 375 695,22 грн.

Також позивач наполягав на тому, що його права є порушеними, оскільки приватний виконавець Бурхан-Крутоус Л. А. намагається стягнути основну винагороду у розмірі 134 375 695,22 грн, незважаючи на те, що рішення Господарського суду Донецької області від 13.12.2018 у справі № 905/2684/15 не було виконано у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, відповідно, постанова від 29.04.2020 ВП № НОМЕР_1, як окремий виконавчий документ, який пред`являється до виконання після завершення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1, за відсутності фактичного виконання рішення суду, на його думку, прямо суперечить нормам Закону № 1403-VIII. Зазначив, що приватний виконавець Бурхан-Крутоус Л. А. неодноразово здійснювала дії щодо стягнення з позивача основної винагороди без фактичного виконання рішення Господарського суду Донецької області від 13.12.2018 у справі № 905/2864/15.

Суд першої інстанції, зважаючи, що у рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 здійснюється примусове стягнення з виконання постанови від 29.04.2020 ВП № НОМЕР_1 про стягнення з боржника основної винагороди, дійшов висновку, що заявлений позивачем захід відновлення порушеного права є цілком обґрунтований та підлягає задоволенню.

У свою чергу суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем не оскаржуються дії приватного виконавця із направлення постанови від 29.04.2020 про стягнення основної винагороди, до примусового виконання, як і не установлено, що державним виконавцем вчиняються дії по стягненню певних сум.

Водночас суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що суд переглядає законність постанови приватного виконавця від 29.04.2020 у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 у межах її реалізації, направлення до примусового виконання до Департаменту ДВС для відкриття виконавчого провадження, нових правовідносин щодо її чинності у межах виконавчого провадження.

Суд уважає, що неврахування вищевказаних обставин, порушення норм матеріального права призвело до помилкових висновків судів попередніх інстанцій та неправильного вирішення спору.

У постанові Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 752/18396/16-а зазначено, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, що пов`язано з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може і зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.

Тож, ураховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 28.07.2023 у справі № 640/28577/21, на яку також послався й суд апеляційної інстанції, та підстави позову у цій справі, Верховний Суд дійшов висновку, що у даному випадку спірним постало питання незаконності втручання приватного виконавця у права позивача щодо стягнення з нього основної винагороди без фактичного виконання судового рішення шляхом пред`явлення постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 29.04.2020 для примусового виконання після повернення виконавчого документа стягувачу.

Ефективним уважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04. 2018 у справі № 826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12, від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18, від 01.06.2022 у справі № 620/5996/21).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Однак, оскільки у спірній ситуації основна винагорода приватного виконавця, визначена у постанові від 29.04.2020 ВП № НОМЕР_1, без фактичного виконання виконавчого документа стягненню не підлягає, то з метою ефективного та належного способу захисту, необхідного для поновлення прав позивача, необхідно визнати протиправними дії приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. щодо пред`явлення постанови від 29.04.2020 ВП № НОМЕР_1 про стягнення з боржника основної винагороди для примусового виконання та визнати протиправною постанову державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Величко Р. С. від 15.06.2023 про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2.

Разом з тим, повертаючись до предмету даного спору, Верховний Суд уважає правомірною постанову приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л. А. від 29.04.2020 про стягнення з ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» основної винагороди у виконавчому провадженні ВП № 1949924 та, відповідно, відсутніми підстави для її скасування та задоволення позовних вимог у цій частині, оскільки при відкритті виконавчого провадження у приватного виконавця існував обов`язок по її винесенню (прийняттю).

При цьому, відповідно до матеріалів справи, після повернення виконавчого документа стягувачу інші постанови щодо стягнення основної винагороди приватним виконавцем не приймалися.

Щодо доводів скаржника про те, що постанова про стягнення основної винагороди, на підставі якої державний виконавець ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України відкрив виконавче провадження відрізняється за змістом від постанови про стягнення основної винагороди, яка винесена приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л. А. у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1, Верховний Суд зазначає, що для правильного вирішення справи це не має значення, оскільки спірним питанням у справі, що розглядається, є правомірність дій приватного виконавця щодо пред`явлення постанови про стягнення з боржника основної винагороди, яка є виконавчим документом та прийнята одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, до примусового виконання після повернення стягувачу виконавчого документа.

З наведених вище мотивів Верховний Суд, досліджуючи касаційну скаргу, також констатує про застосовність зазначених у ній скаржником правових висновків, викладених у справах № 160/26568/21, № 380/6503/20, № 260/801/129, а відтак є слушними його зауваження про неврахування судом апеляційної інстанції таких висновків при ухваленні оскаржуваної постанови.

Щодо доводів касаційної скарги про помилкове віднесення судом першої інстанції справи до категорії справ незначної складності, то колегія суддів зазначає таке.

Матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 відкрито провадження в справі та ухвалено розглядати її одноособово суддею за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку, визначеному статтею 287 КАС України.

Частиною першою статті 12 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Колегія суддів звертає увагу, що процесуальним законом не врегульовано, у якій формі судочинства (спрощене чи загальне позовне провадження) повинні розглядатися справи, порядок розгляду яких визначено статтею 287 КАС України.

Водночас, відповідно до частини другої статті 12 КАС України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 287 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Крім того, відповідно до пункту 10 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Ураховуючи обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, а також зважаючи на характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що указана справа є справою незначної складності та про можливість її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у порядку визначеному статтею 287 КАС України.

Отже, Суд уважає, що неврахування вищевказаних обставин, порушення норм матеріального права призвело до помилкових висновків судів попередніх інстанцій та неправильного вирішення спору.

З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішень судів попередніх інстанцій та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої та третьої статті 351 КАС суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Беручи до уваги, що у цій справі вирішення спору залежить від застосування норм матеріального права, а у питанні застосування та тлумачення норм матеріального права Верховний Суд є судом, який має повну юрисдикцію, то Суд за правилами частини першої статті 351 КАС України, уважає за необхідне ухвалити нове рішення, не направляючи справу на новий судовий розгляд.

За встановлених обставин, зважаючи на приписи статті 351 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

З огляду на викладене. висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог повністю, оскільки у рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 здійснюється примусове стягнення з виконання постанови від 29.04.2020 року ВП № НОМЕР_1 про стягнення з боржника основної винагороди і позивачем заявлений спосіб відновлення порушеного права є цілком обґрунтований; та висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не оскаржуються дії приватного виконавця із направлення постанови від 29.04.2020 про стягнення основної винагороди до примусового виконання та судом не установлено, що державним виконавцем вчиняються дії по стягненню певних сум, не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що у силу частини першої статті 351 КАС України є підставою для скасування судових рішень і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Таким чином, ураховуючи те, що обставини цієї справи установлені з достатньою повнотою, але судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

За указаних обставин, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.07.2023 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15.02.2024 у справі 160/15613/23 скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправними дії приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни щодо пред`явлення постанови від 29.04.2020 ВП № НОМЕР_1 про стягнення з боржника основної винагороди для примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величко Романа Сергійовича від 15.06.2023 про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко

А.В. Жук

А.Г. Загороднюк ,

Судді Верховного Суду