Справа № 500/4986/25
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2026-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Мірінович У.А.

27 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 500/4986/25 пров. № А/857/50375/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного Управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року у справі № 500/4986/25 за адміністративним позовом Черкаського обласного центру зайнятості до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

22.08.2025р. позивач, Черкаський обласний центр зайнятості звернувся з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, у якому просив суд:

-визнати протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області щодо повернення Черкаському обласному центру зайнятості наказу Господарського суду Тернопільської області від 01.05.2024р. у справі №921/810/23;

-зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області прийняти до виконання наказ Господарського суду Тернопільської області від 01.05.2024р. у справі №921/810/23.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.10.2025р. позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.10.2025р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

01.05.2024р. Господарський суд Тернопільської області на виконання рішення цього ж суду від 10.01.2024р. у справі №921/810/23 видав наказ про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь Черкаського обласного центру зайнятості шкоди в сумі 34806,44 грн. та 2684,00 грн. судового збору. (а.с.7)

25.06.2025р. Черкаський обласний центр зайнятості звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області з заявою №092/1691 про примусове виконання наказу Господарського суду Тернопільської області від 01.05.2024р. у справі №921/810/23. (а.с.10)

04.07.2025р. листом №4-06-06/3540 Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області наказ Господарського суду Тернопільської області від 01.05.2024р. у справі №921/810/23 повернув стягувачу без виконання на підставі п.п. 3 п.9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845, оскільки у боржника немає відкритих рахунків, по яких можливо провести безспірне списання коштів, а Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не поширюється на дані правовідносини.

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ст.129-1 Конституції України видно, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

ст.327 Господарського процесуального кодексу, передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 02.02.2016р. №1404-VIII. (далі Закон №1404-VIII)

Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

ч.3,ч.4, ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання.

Із змісту п.1-п.9 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (далі - Положення № 215).

Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

В п.12ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України видно, що бюджетними установами є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Механізм виконання судових рішень про стягнення коштів з бюджетних установ визначається Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012р. № 4901-VI (далі Закон №4901-VI) та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі- Порядок №845).

У розумінні п.2 зазначеного Порядку №845 терміни вживаються в такому значенні:

- безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів (абзац другий);

- боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання (абзац третій);

- виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України «Про виконавче провадження» (абзац четвертий);

- стягувачі - фізичні та юридичні особи, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів, державні органи (посадові особи) за рішеннями про стягнення коштів в дохід держави (абзац шостий).

Відповідно до п.3, пп.2 п.4 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Держказначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів України, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів.

Наведені вище правові норми дають підстави суду дійти висновків, що виконавці, визначені Законом України «Про виконавче провадження» (державні та приватні виконавці), не мають законних підстав проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами у справах, де боржниками є державні органи або розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи). Дані повноваження належать виключно органам Казначейства.

В п.6 Порядку №845 видно, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб:

-заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка (у разі наявності - довідку банку), назви банку, його МФО та коду ЄДРПОУ, номера рахунка (поточний, транзитний, картковий), прізвища, імені, по батькові (повне найменування - для юридичної особи) власника рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для пересилання коштів через підприємства поштового зв`язку, що здійснюється за рахунок стягувача (прізвище, ім`я, по батькові адресата, його поштова адреса (найменування вулиці, номер будинку, квартири, найменування населеного пункту, поштовий індекс), реквізити банківського рахунка поштового відділення);

-оригінал виконавчого документа;

-судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності);

-оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету (у судових рішеннях про стягнення коштів з відповідного бюджету).

Органи Казначейства після надходження документів, зазначених у п. 6, п.7 цього Порядку здійснюють попередній розгляд документів, за результатами якого визначають необхідність отримання від стягувача інших відомостей для виконання рішення про стягнення коштів. (п.п.2 п.8 Порядку №845)

Підстави для повернення виконавчого документа стягувачу передбачені п.9 Порядку №845.

Згідно пп.3 п.9 Порядку №845 орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачу у разі, коли: боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Із змісту листа Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільський області від 04.07.2025р. №4-06-06/3540 чітко видно, що останнім повернуто виконавчий документ стягувачу з тих підстав, що у Головного управління ПФУ в Тернопільській області відсутні відкриті рахунки у Головному управлінні Державної казначейської служби України у Тернопільській області, а Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не дані правовідносини не поширюється, однак із такими висновками апелянта колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

В пп.3 п.9 Порядку №845 визначено відсутність відкритого рахунку в органі Казначейства, як умову для повернення виконавчого документа стягувачу, проте виключення з цього правила становлять обставини, коли боржником є державний орган згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

п.1, п.7 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014р. № 280, передбачено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Пенсійний фонд України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках.

Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області є територіальним органом Пенсійного фонду України, тобто державним органом.

ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» № 4901-VI встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Отже, визначальним для даного Закону є статус боржника. У разі, якщо боржником є державний орган (державне підприємство), то порядок стягнення коштів з державного органу (державного або місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами) регулюється положеннями ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» з урахуванням положень ст.6 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2025р. у справі № 917/974/23.

Враховуючи, що за рішенням суду про стягнення коштів, на виконання якого Господарським судом Тернопільської області видано виконавчий документ, боржником є державний орган. Тому, у відповідача відсутні визначені п.п.3 п.9 Порядку № 845 підстави для повернення виконавчого документу стягувачу.

Стосовно покликань апелянта на неможливість виконання рішення суду з підстав нерозповсюдження на спірні правовідносини Закону «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», колегія суддів відхиляє таке за необґрунтованістю з огляду на таке.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", а також особливості їх виконання встановлено Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

ч.1, ч.2 ст. 2 цього Закону унормовано, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачам за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності.

Із змісту інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що за організаційно правовою формою Черкаський обласний центр зайнятості є державною організацією.

Разом з тим, визначаючись зі статусом позивача у спірних правовідносинах слід повернутись до тлумачення поняття «стягувач», наданого у п.1 Порядку №845, згідно якого стягувачі - фізичні та юридичні особи, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів, державні органи (посадові особи) за рішеннями про стягнення коштів в дохід держави.

З аналізу наведеного визначення видно, що у спірних правовідносинах законодавець розмежовує стягувачів за критерієм предмету стягнення, а саме: у випадку стягнення коштів на користь конкретної фізичної чи юридичної особи стягувачем є відповідна фізична або юридична особа, а у разі стягнення коштів в дохід держави стягувачем є відповідний державний орган (посадова особа).

Наказ Господарського суду Тернопільської області від 01.05.2024р. №921/810/23, який є виконавчим документом у даній справі, видано на виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.01.2024р. про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь Черкаського обласного центру зайнятості шкоди в сумі 34806,44 грн. та 2684 грн. судового збору.

Враховуючи, що предметом стягнення за виконавчим документом, дії щодо повернення якого оскаржуються у даній справі, є матеріальна шкода, стягнута на користь Черкаського обласного центру зайнятості, тому з огляду на положення п.1 Порядку №845 слід вважати, що стягнення відбулось на користь позивача, як юридичної особи, а не державного елементу.

Наведене зумовлює виникнення у відповідача обов`язку щодо вжиття заходів, спрямованих на виконання рішення суду, за яким боржником є державний орган, відповідно до вимог ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та з урахуванням положень ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження».

Як наслідок вірним є висновок суду першої інстанції, що в межах спірних правовідносин відповідач допустив протиправну поведінку щодо повернення Черкаському обласному центру зайнятості наказу Господарського суду Тернопільської області 01.05.2024р. у справі № 921/810/23, а тому з метою захисту та поновлення порушених прав позивача слід зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області прийняти вказаний наказ до виконання.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscutav. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003р. у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного Управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного Управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області залишити без задоволення, а Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року у справі № 500/4986/25- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель