Справа № 640/12838/22
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2026-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2026 року м. Київ справа №640/12838/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного антикорупційного бюро України (далі по тексту також відповідач, Національне бюро, НАБУ), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у неналежному нарахуванні і невиплаті позивачу заробітної плати у зв`язку із ненарахуванням і невиплатою за період з 01.11.2019 по 01.08.2020 доплати за вислугу років відповідно до статті 23 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» у розмірі: за наявності стажу роботи більше 15 років - 40 відсотків посадового окладу;

- зобов`язати відповідача зробити позивачу перерахунок заробітної плати та виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх складових, які нараховуються залежно від встановленої за період з 01.11.2019 по 01.08.2020 доплати за вислугу років відповідно до статті 23 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» у розмірі: за наявності стажу роботи більше 15 років - 40 відсотків посадового окладу (матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, заробітної плати за час відпустки тощо);

- стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 10.07.2021 по день фактичного розрахунку.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що у період з 01.11.2019 по 09.07.2021 він проходив службу у відповідача на посаді детектива НАБУ. Позивач стверджує, що перед початком проходження служби в НАБУ він мав стаж служби в Національній поліції України понад 18 років, який має зараховується до стажу державної служби та є підставою для встановлення доплати за вислугу років у розмірі 40% посадового окладу. Проте у період з 01.11.2019 по 01.08.2020 відповідач нараховував та виплачував позивачу доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу замість належних 40%, які були встановлені йому лише з 01.08.2020.

Позивач стверджує, що відповідачем протиправно не було зараховано до стажу державної служби (який враховується для визначення розміру доплати за вислугу років під час служби в НАБУ) час проходження ним служби у період з 15.08.2001 по 01.08.2005 на посаді курсанта в Юридичній академії МВС України (Дніпропетровському юридичному інституті МВС). Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у цій справі.

Крім того, оскільки при звільненні зі служби відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку (враховуючи його право на доплату за вислугу років у період з 01.11.2019 по 01.08.2020 на рівні 40%, а не 30% посадового окладу), позивач наголошує на наявності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.09.2022 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що у період з 2001 року по 2005 рік зарахування періодів роботи, служби до періодів державної служби здійснювалося відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (далі - Порядок №283), пунктом 3 якого було передбачено, що до стажу державної служби включається час служби на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, в органах внутрішніх справ, що входили або входять до структури Міністерства внутрішніх справ. Таким чином, на переконання відповідача, юридично значущою умовою для зарахування періоду навчання у навчальному закладі МВС є факт перебування на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції.

Відповідач зауважує, що з наданих позивачем документів, а саме: оригіналу трудової книжки, копії наказу Національної поліції від 30.09.2019 №104 о/с про звільнення зі служби в поліції, витягу з послужного списку архівної справи від 09.10.2019, копії диплому серії НОМЕР_1 від 01.07.2005, листа Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ МВС України від 31.10.2019 №1/11-7 неможливо підтвердити факт перебування позивача на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, в органах внутрішніх справ, що входили або входять до структури Міністера внутрішні справ за час навчання в Дніпропетровському юридичному інституті МВС.

Відповідач зазначає, що витяг з послужного списку має похідний характер та не є належним доказом на підтвердження факту перебування на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, оскільки такий факт, за наявності обгрунтованого сумніву у Національного бюро, має підтверджуватися виключно на підставі первинних документів, зокрема наказу про призначення на посаду курсанта у вищому навчальному закладі МВС та присвоєння йому спеціального звання міліції.

Відповідач звертає увагу на те, що інших документів, які б підтверджували факт перебування ОСОБА_1 на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, зокрема наказу про призначення на відповідну посаду в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ МВС України та присвоєння спеціального звання міліції, позивачем не надано.

Зважаючи на викладене, відповідач висновує, що позивачем не підтверджено факт перебування на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, що позбавляє можливості віднести період його навчання в Дніпропетровському юридичному інституті МВС з 15.08.2001 по 01.08.2005 до стажу державної служби.

Таким чином, відповідач стверджує, що з огляду на відсутність у матеріалах особової справи позивача документів, які б підтверджували вищенаведені факти, НАБУ правильно обчислено стаж державної служби ОСОБА_1 станом на 01.11.2019 - 14 років 03 місяців 00 днів.

На підставі викладеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що подані ним перед прийняттям на службу в НАБУ документи (оригінал трудової книжки, копія наказу Нацполіції про звільнення зі служби в поліції, копія диплому про закінчення Юридичної академії МВС, оригінал листа Дніпропетровського державного університету МВС на підтвердження справжності диплому) підтверджували стаж державної служби з 15.08.2001 по 01.10.2019 загальною тривалістю понад 18 років, що зобов`язувало відповідача встановити доплату за вислугу років на рівні 40% посадового окладу.

Позивач звертає увагу на те, що витяг з послужного списку був використаний відповідачем для визначення стажу державної служби станом на 01.11.2019 щодо служби в органах внутрішніх справ та поліції в період з 01.07.2005 по 01.10.2019 загальною тривалістю 14 років 03 місяці та при цьому жодних сумнівів щодо належності цього документа як доказу у відповідача не виникало.

На думку позивача, відповідачем не обґрунтовано, що саме заважало йому повідомити позивачу про сумніви щодо належності витягу з послужного списку як доказу та надати позивачу можливість подати інші документи.

13 грудня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» №2825-IX, статтею 1 якого встановлено ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва.

Пунктом 1 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

14 грудня 2022 року вказаний Закон був опублікований в газеті «Голос України» №254 та набрав чинності 15.12.2022.

26 січня 2024 року на адресу Київського окружного адміністративного суду від Окружного адміністративного суду міста Києва надійшли матеріали адміністративної справи та за результатом автоматизованого розподілу були передані на розгляд судді Дудіну С.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.02.2024 адміністративну справу було прийнято до провадження для її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта громадянина України.

Наказом Національної поліції України від 30.09.2019 №1104 о/с майора поліції ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції з 01.10.2019 за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

У наказі вказано, що станом на день звільнення стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції складає 18 років 01 місяць 17 днів.

Розпорядженням Національного бюро від 01.11.2019 №14/74 о/с-р ОСОБА_1 прийнято на службу до НАБУ та призначено з 01.11.2019 на посаду детектива як такого, що пройшов за конкурсом з випробовувальним строком шість місяців.

Розпорядженням Національного бюро від 01.11.2019 №15/0075 о/с-р позивачу встановлено доплату за вислугу років, що становить більше 10 років у розмірі 30% посадового окладу.

З розрахунку стажу державної служби позивача вбачається, що доплата за вислугу років на державній службі на рівні 30% посадового окладу була визначена з урахуванням таких періодів:

- з 01.07.2005 по 06.11.2015 - служба в органах внутрішніх справ;

- з 07.11.2015 по 01.10.2019 - служба в поліції;

- з 01.11.2019 - служба в НАБУ.

Наказом Національного бюро від 29.07.2020 №15/00114 о/с-н позивачу встановлено стаж державної служби станом на 01.08.2020 - 15 років 00 місяців 00 днів та з 01.08.2020 встановлено доплату за вислугу років, що становить більше 15 років, у розмірі 40% посадового окладу.

Розпорядженням Національного бюро від 29.07.2020 №15/00115 о/с-р позивачу встановлено доплату за вислугу років, що становить більше 15 років, у розмірі 40% посадового окладу.

Відповідно до наказу Національного бюро від 01.03.2021 №15/26 о/с-н ОСОБА_1 вважається таким, що втратив статус державного службовця з 28.02.2021. Визначено, що ОСОБА_1 розпочинає службу на посадах осіб начальницького складу НАБУ на посаді детектива Національного бюро з 01.03.2021

Наказом Національного бюро від 02.07.2021 (по особах начальницького складу) №15/84 о/с-н позивача звільнено зі служби в Національному бюро з 09.07.2021 на підставі підпункту «ж» пункту 64 (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач стверджує, що під час прийняття його на службу в НАБУ відповідач неправомірно встановив йому з 01.11.2019 доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу, оскільки наявний у нього стаж служби в поліції перевищував 18 років, внаслідок чого розмір доплати мав складати 40% посадового окладу.

З цього приводу суд зазначає таке.

Правові основи організації та діяльності Національного антикорупційного бюро України визначені Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України» від 14.10.2014 № 1698-VII (далі по тексту також - Закон №1698-VII).

Відповідно до статті 2 Закону №1698-VII правову основу діяльності Національного бюро становлять Конституція України, міжнародні договори України, цей та інші закони України, а також прийняті відповідно до них інші нормативно-правові акти.

Положеннями частин другої та сьомої статті 10 Закону №1698-VII визначено, що час проходження служби в Національному бюро зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Трудові відносини працівників Національного бюро регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На спеціалістів Національного бюро, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади спеціалістів Національного бюро відносяться до відповідних категорій посад працівників апарату міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, їх територіальних органів у порядку, встановленому законодавством.

В силу вимог частин третьої та шостої статті 23 Закону №1698-VII заробітна плата працівників Національного бюро складається з посадового окладу; доплати за вислугу років; доплати за науковий ступінь; доплати за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці; доплати за спеціальне звання або ранг державного службовця.

Працівникам Національного бюро виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи до 5 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

З матеріалів справи вбачається, що у спірний період (з 01.11.2019 по 01.08.2020) позивач проходив державну службу в Національному бюро, що підтверджується особовою карткою державного службовця.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі по тексту також - Закон №779-VIII), який вступив в силу 01.05.2016.

Відповідно до статті 46 Закону №889-VIII стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

До стажу державної служби зараховуються:

1) час перебування на посаді державної служби відповідно до цього Закону;

2) час роботи на посадах, визначених пунктами 1 - 8, 91, 10 частини третьої статті 3 цього Закону;

3) час проходження дипломатичної служби на дипломатичних посадах;

4) час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування»;

5) час перебування на посадах суддів;

6) час перебування на посадах прокурорів;

7) час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання;

8) час професійного навчання державного службовця з відривом від служби, якщо не пізніше 75 днів після його завершення така особа повернулася на державну службу, крім випадків, установлених законом;

9) період, коли державний службовець не працював з поважних причин, але залишався у трудових відносинах з державним органом;

10) час перебування державного службовця у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - у відпустці без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше ніж до досягнення дитиною шестирічного віку;

11) час роботи на посадах патронатної служби, зазначених у частині першій статті 92 цього Закону.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIIІ стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Спір у даній справі виник внаслідок того, що відповідачем не було зараховано до стажу державної служби позивача період проходження ним служби на посаді курсанта Дніпропетровського юридичного інституту МВС України з 15.08.2001 по 30.06.2005 (до моменту присвоєння йому спеціального звання «лейтенант міліції»).

Судом встановлено, що згідно з витягом з послужного списку архівної справи ОСОБА_1 останній у період з 15.08.2001 по 01.08.2005 був курсантом Дніпропетровського юридичного інституту МВС України.

Відповідно до наказу Дніпропетровського юридичного інституту МВС від 01.08.2001 №46 о/с, запис про який міститься у витязі з послужного списку, позивачу присвоєно спеціальне звання «рядовий міліції».

Відповідно до наказу Юридичної академії МВС від 01.07.2005 №37 о/с, запис про який міститься у витязі з послужного списку, позивачу присвоєно спеціальне звання «лейтенант міліції».

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 «Про порядок обчислення стажу державної служби» затверджено Порядок обчислення стажу державної служби (далі по тексту також - Порядок №283), який був чинним на період проходження позивачем навчання.

Відповідно до пункту 3 Порядку №283 до стажу державної служби включається також час служби на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, в органах внутрішніх справ, що входили або входять до структури Міністерства внутрішніх справ.

Постановою Кабінету Міністрів України №804 від 07.06.2006 «Про доповнення пункту 3 Порядку обчислення стажу державної служби» доповнено пункт 3 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283, абзацом такого змісту: «час служби в органах внутрішніх справ на посадах рядового та начальницького складу».

Постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 24.01.2007 внесено зміни до пункту 3 Порядку обчислення стажу державної служби, а саме: абзац двадцять другий пункту 3 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283, викладено в такій редакції: «час служби на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, в органах внутрішніх справ, що входили або входять до структури Міністерства внутрішніх справ».

Відповідно до абзацу 22 пункту 3 Постанови №283 до стажу державної служби включається час служби на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, в органах внутрішніх справ, що входили або входять до структури Міністерства внутрішніх справ.

Згідно положень статті 7 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 №565-ХІІ (далі по тексту також - Закон №565-ХІІ) міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції.

Положеннями статті 16 Закону №565-ХІІ визначено, що особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Статтею 18 Закону №565-ХІІ визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991р. №114 (далі по тексту також - Положення №114), в якому зазначено, що до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Пунктом 2 Розділу І Положення №114 (в редакції станом на момент проходження позивачем навчання в Дніпропетровському юридичному інституті МВС України) визначено, що особам, які перебувають на службі в органах внутрішніх справ, присвоюються такі спеціальні звання: рядовий склад - «рядовий міліції».

Згідно з пунктом 9 Положення №114 військовозобов`язані, зараховані в кадри Міністерства внутрішніх справ на посади рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, включаючи курсантів і слухачів навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ, у встановленому порядку знімаються з військового обліку і перебувають на спеціальному обліку Міністерства внутрішніх справ.

Пунктом 4 Постанови №283 визначено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.

Відповідно до пунктів 2, 3 чинного на теперішній час Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 р. № 229, обчислення стажу державної служби здійснює служба управління персоналом державного органу.

Документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка, копія послужного списку, військовий квиток та інші документи, які відповідно до законодавства підтверджують стаж роботи (довідки, виписки з наказів, дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, тощо).

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж державної служби обчислюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, а також архівними установами.

З наведених положень слідує, що копія послужного списку є одним з документів, на підставі якого визначається стаж державної служби.

Судом встановлено, що згідно з витягом з послужного списку архівної справи ОСОБА_1 від 09.10.2019 останній у період з 15.08.2001 по 01.08.2005 був курсантом Дніпропетровського юридичного інституту МВС України.

Відповідно до наказу Дніпропетровського юридичного інституту МВС від 01.08.2001 №46 о/с, запис про який міститься у витягу з послужного списку, позивачу присвоєно спеціальне звання «рядовий міліції».

На підставі викладеного, суд висновує, що період проходження позивачем служби на посаді курсанта Дніпропетровського юридичного інституту МВС, під час якої йому було присвоєно спеціальне звання «рядовий міліції», зараховується до стажу державної служби.

Водночас, як було вказано вище, з наявного в матеріалах справи розрахунку стажу державної служби станом на 01.11.2019 вбачається, що означений період служби не був зарахований відповідачем до стажу державної служби позивача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про неправомірне незарахування відповідачем до стажу державної служби позивача періоду проходження ним служби на посаді курсанта Дніпропетровського юридичного інституту МВС, під час якої йому було присвоєно спеціальне звання «рядовий міліції» (з 15.08.2001 по 30.06.2005).

Аналогічний правовий висновок щодо необхідності зарахування до стажу державної служби періоду проходження особою служби на посаді курсанта навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ викладено у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі №808/3519/17, від 23 липня 2020 року у справі № 821/1453/17.

Як вже зазначалося судом вище, в силу вимог частини шостої статті 23 Закону №1698-VII працівникам Національного бюро виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі, зокрема, за наявності стажу роботи більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків.

Таким чином, оскільки станом на 01.11.2019 відповідачем до стажу державної служби позивача зараховано 14 років 03 місяці 00 днів та враховуючи протиправне незарахування періоду навчання понад 4 роки, разом - більше 15 років, в силу положень частини шостої статті 23 Закону №1698-VII позивач з 01.11.2019 мав право на отримання щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 40% посадового окладу.

Частиною другою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, вихід за межі заявлених позовних вимог допускається з метою захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, враховуючи протиправну бездіяльність відповідача щодо незарахування до стажу державної служби позивача періоду проходження ним служби з 15.08.2001 по 30.06.2005 в Дніпропетровському юридичному інституті МВС України на посаді курсанта у спеціальному званні «рядовий міліції», суд, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача зарахувати означений період до стажу державної служби позивача.

Як наслідок, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу щомісячної доплати за вислугу років за період з 01.11.2019 по 01.08.2020 у розмірі 40% посадового окладу, з урахуванням раніше виплачених сум.

Водночас, позовні вимоги про зобов`язання відповідача зробити позивачу перерахунок заробітної плати та виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх складових, які нараховуються залежно від встановленої за період з 01.11.2019 по 01.08.2020 (матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, заробітної плати за час відпустки тощо), не підлягають задоволенню як такі, що не підтверджені документально та нормативно, оскільки позивачем не зазначено жодних обґрунтувань в адміністративному позові та відповіді на відзив у цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 10.07.2021 по день фактичного розрахунку, суд зазначає таке.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 88952400) підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

При цьому, суд вважає непереконливими твердження відповідача про непоширення норм Кодексу законів про працю України на позивача.

Так, суд зауважує, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівників Національного бюро не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює правові основи організації та діяльності Національного антикорупційного бюро України.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників Національного бюро, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення працівників Національного бюро.

Суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСРП 87952206) зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на таке.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 88952400), а також Верховним Судом у постанові від 12.08.2020 у справі №400/3365/19 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 90927063).

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у пункті 94.5 вищевказаної постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСРП 87952206) зазначила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

У свою чергу, приблизна оцінка розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні, потребує наявності даних про розмір неотриманих своєчасно при звільненні коштів, які у даному випадку встановити неможливо з огляду на констатоване судом право позивача на отримання перерахованої премії у розмірі 40% посадового окладу з 20.10.2021, заохочення грошовою премією у розмірі двох посадових окладів, перерахованої одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням розміру преміювання 40% посадового окладу тощо.

Суд зауважує, що позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог до відповідача, а суд перевірити їх обґрунтованість, лише тоді, коли таке правопорушення буде припиненим, тобто відбудеться факт виплати позивачу усіх належних коштів, які мали бути йому виплачені на момент звільнення зі служби, тобто буде проведено повний розрахунок.

Отже, як встановлено судом та було підставою звернення позивача з даним позовом, відповідач не здійснив такого розрахунку, таким чином відсутня подія фактичного розрахунку.

Враховуючи вказане, суд вважає, що вимога позивача про стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є передчасною, а тому не підлягає задоволенню.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, позов слід задовольнити частково з виходом за межі позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовної вимоги немайнового характеру не застосовується.

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією від 23.08.2022 №1702-8063-0214-8172.

Враховуючи задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 992,40 грн, підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Національного бюро.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зобов`язати Національне антикорупційне бюро України зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період проходження ним служби з 15.08.2001 по 30.06.2005 в Дніпропетровському юридичному інституті МВС України на посаді курсанта у спеціальному званні «рядовий міліції».

3. Зобов`язати Національне антикорупційне бюро України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років за період з 01.11.2019 по 01.08.2020 у розмірі 40% посадового окладу, з урахуванням раніше виплачених сум.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві грн 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Національного антикорупційного бюро України (ідентифікаційний код 39751280, місцезнаходження: 03035, м. Київ, вул. Василя Сурикова, 3).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.