Справа № 420/15378/25
Суддя: Тарновецький І.І.
Дата ухвалення: 2026-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/15378/25

Головуючий в 1 інстанції: Хлімоненкова М.В.

Дата і місце ухвалення 21.11.2025 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Тарновецького І.І.,

суддів: Бойка А.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.11.2025 року у справі №420/15378/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_2 на день звільнення 26.02.2025 компенсації за невикористані додаткові відпустки передбачені ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 2014 року по 26.02.2025,

- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 2014 року по 26.02.2025.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.11.2025 року позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та виплати ОСОБА_2 на день звільнення 26.02.2025 компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах за період з 2014 року по 09.07.2021.

Зобов`язав НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах за період з 2014 року по 09.07.2021.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) подала апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції, приймаючи судове рішення у справі дійшов помилкового висновку щодо наявності у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за попередні роки служби.

Апелянт вказує, що під час проходження військової служби позивач не звертався із рапортами про надання додаткової відпустки, передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також не подавав заяви про виплату грошової компенсації у день звільнення, що, на його думку, свідчить про відсутність наміру реалізувати відповідне право.

Крім того, скаржник зазначає, що чинне законодавство не передбачає можливості нарахування та виплати компенсації за додаткову відпустку за всі роки, протягом яких вона не була використана, оскільки така компенсація, на переконання апелянта, може виплачуватися виключно за останній рік служби, який передував звільненню.

Також апелянт наполягає, що положення Постанови Кабінету Міністрів України №702 підлягають застосуванню у системному зв`язку з іншими нормами спеціального законодавства, які не містять прямої вказівки на обов`язок виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за минулі роки.

На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував, що після припинення правовідносин із військовою частиною підстави для нарахування такої компенсації відсутні, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_1 не скористалась правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного:

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 01.08.2003 по 26.02.2025 проходила військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України на посадах інспектора прикордонного контролю / інспектора прикордонної служби, що підтверджується наявною у справі копією довідки про перебування позивачки на посадах.

Згідно з копією витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 26.02.2025 «Про особовий склад» виключено із списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення майстер-сержанта ОСОБА_1 (П-029095), інспектора прикордонної служби вищої категорії групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б), звільнену наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону №144-ОС від 25.02.2025 у запас Збройних Сил України.

Згідно з вказаним витягом з наказу, відповідно до ч.3 п.14 ст.10-1 Закону України від 02 грудня 1991 року «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», наказано виплатити позивачці грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, а саме: 45 календарних днів за 2022 рік, 15 календарних днів за 2023 рік, 15 календарних днів за 2024 рік, 45 календарних днів за 2025 рік.

Разом із тим, питання щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, вирішено не було.

Вважаючи, що має право на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку із розрахунку 7 календарних днів за повний рік служби пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби на відповідних посадах, позивачка звернулась до начальника НОМЕР_1 прикордонного загону із заявою про здійснення нарахування та виплати відповідної грошової компенсації.

Листом від 10.05.2025 №1/161 відповідач повідомив позивачку про необхідність надання додаткової інформації щодо використання нею під час проходження служби інших видів щорічних додаткових відпусток, передбачених законодавством, з метою проведення обґрунтованого нарахування коштів за невикористану додаткову відпустку відповідно до Порядку №702, при цьому фактично питання щодо виплати компенсації вирішено не було.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки протиправною, позивачка звернулась до суду з цим адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивачки права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, оскільки вона проходила службу на посадах, передбачених додатком 4 до Постанови КМУ №702, а призупинення надання відпусток в особливий період не припиняє самого права на таку відпустку, яке підлягає реалізації шляхом виплати компенсації при звільненні, незалежно від подання рапорту, у зв`язку з чим бездіяльність відповідача визнано протиправною та покладено обов`язок здійснити нарахування і виплату відповідних сум.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних, географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей та військових посад, а також порядок надання і тривалість щорічної додаткової відпустки визначено постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 2014 року по 09.07.2021 проходила військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України на посаді інспектора прикордонної служби 1 категорії, у відділенні інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби (тип Б), що відповідно до пункту 4 розділу «у відділеннях інспекторів прикордонної служби» додатка 4 до Постанови Кабінету Міністрів України №702 віднесено до переліку військових посад Державної прикордонної служби України, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням та ризиком для життя і здоров`я, і які дають право на щорічну додаткову відпустку тривалістю до 7 календарних днів залежно від фактичного часу проходження служби на таких посадах.

Тому позивачка, будучи військовослужбовцем, обіймаючи зазначену посаду, визначену у Переліку №702, під час проходження служби мала право на щорічну додаткову відпустку відповідно до статті 10-1 Закону №2011-XII за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.

У рік звільнення вказаних військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543-XII) та від 06.12.1991 №1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон №1932-XII).

Згідно з статтею 1 Закону №3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статті 1 Закону №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з статтею 1 Закону №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Зі змісту наведених норм слідує, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової відпуски.

Водночас, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки, право на яку позивачка набула за період проходження нею військової служби.

Крім цього, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто, особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; грошова компенсація відпустки особі.

Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток в особливий період є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

При цьому, припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Постановою №702 також затверджено Порядок надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.

Згідно з пунктом 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі додаткової.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Отже, в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що, в свою чергу, не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористанні дні такої відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, при звільненні зі служби.

Матеріалами справи підтверджено, що у період з 2014 року по 09.07.2021 ОСОБА_1 щорічну додаткову відпустку, передбачену Постановою №702, не використала, а доказів її надання або компенсації відповідачем суду не надано.

У зв`язку зі звільненням зі служби 26.02.2025 позивачка набула право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2014 року по 09.07.2021.

Пунктом 11 Порядку №702 визначено, що щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби на відповідних посадах.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII та Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 2014 року по 09.07.2021 роки.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач не зверталась із рапортами щодо надання додаткової відпустки або виплати грошової компенсації.

Сам по собі факт неподання рапорту під час проходження військової служби не може свідчити про втрату особою права на щорічну додаткову відпустку, оскільки таке право виникає безпосередньо з норми закону та пов`язується з фактом проходження служби на посаді, передбаченій відповідним Переліком, а не з волевиявленням особи.

Крім того, у рік звільнення законодавством передбачено обов`язок суб`єкта владних повноважень здійснити повний розрахунок із військовослужбовцем, у тому числі виплатити компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, незалежно від подання окремого рапорту.

Обов`язок проведення такого розрахунку покладається саме на військову частину як суб`єкта владних повноважень та не може бути поставлений у залежність від активності або ініціативи військовослужбовця.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо відсутності звернення позивача не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про правомірність бездіяльності відповідача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.11.2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук