Справа № 440/9987/25
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2026-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 рокум. ПолтаваСправа № 440/9987/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Костенко Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , юридична адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в загальній сумі 182 837,31 грн. (сто вісімдесят дві тисячі вісімсот тридцять сім гривень 31 коп.), за вирахуванням військового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з 11.11.2013 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 .Регеди по стройовій частині від 11.05.2018 року № 102 солдата ОСОБА_1 , кулеметника 2-го відділення 1-го патрульного взводу патрульної роти, звільненого відповідно до п.п. "ї" п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «"Про військовий обов`язок і військову службу" з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України по особовому складу від 08.05.2018 № 15 о/с у запас Збройних Сил України, який в особливий період (крім проведення мобілізації та ведення воєнного стану) проходить військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився без права носіння військової форми одягу, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Однак, при звільненні позивача з військової служби з ним не було проведено повного розрахунку всіх, належних йому при звільненні, сум, а саме, на момент звільнення ОСОБА_1 з військової служби 11.05.2018 відповідачем не було проведено повного розрахунку при звільнення позивача і протиправно не було йому виплачено 103 148,61 грн., що сумарно складається з: - компенсації вартості речового майна, що належить до видачі, на суму 5204,52 грн., - грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій в сумі 14318,86 грн., - індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року на суму 83625,23 грн. Протиправність бездіяльності військової частини НОМЕР_1 НГУ щодо не проведення вказаних позивачеві виплат встановлено рішеннями Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2022 у справі № 440/9305/21, від 29.12.2022 у справі № 440/9558/22 та від 18.12.2024 у справі № 440/5992/24, копії яких додаються. Таким чином, позивач вважає, в зв`язку з тим, що в день його звільнення 11.05.2018 належна йому сума грошової компенсації за не отримане речове майно, за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, а також індексації грошового забезпечення виплачена не була, в зв`язку з чим йому доводилося звертатися до суду з метою поновлення своїх порушених прав, а остаточний розрахунок проведено лише 27.06.2025, то він має право на отримання грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні, шляхом виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 182 837,31 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 (суддя Канигіна Т.С.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/9987/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Згідно із розпорядженням керівника апарату Полтавського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 №666 у зв`язку із призначенням судді Канигіної Т.С. на посаду судді Сьомого апеляційного адміністративного суду на підставі Указу Президента України від 13.12.2025 №954/2025, призначено повторний автоматичний розподіл справи №440/9987/25.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2025 справу передано для розгляду судді Костенко Г.В.

Ухвалою суду від 29.12.2025 адміністративну справу №440/9987/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії прийнято до провадження. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Витребувано від Військової частини НОМЕР_1 інформацію про виконання рішення суду по справі №440/9305/21, №440/9558/22, №440/5992/24, довідку про середній заробіток позивача за останні два місяці, що передували звільненню із зазначенням середньоденного та середньомісячного заробітку.

31.12.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечив та вказав, що відсутні правові підстави для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу адміністративного судочинства України, так як на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, а тому вина відповідача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену ст. 117 КЗпП України. Зауважив на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом /а.с. 23-26/.

У додаткових поясненнях у справі, що надійшли до суду 12.02.2026 та розцінені судом як відповідь на відзив /а.с. 38-44/, позивач наполягає на тому, що в результаті детального аналізу наданої відповідачем довідки про розмір середньоденного грошового забезпечення встановлено, що відображена у ній інформація є суперечливою, не відповідає дійсності та попередньо наданій позивачеві інформації про нараховане йому грошове забезпечення (відображене у довідці № 62 від 08.06.2018 року, яка додана до позову), відтак, є неналежним доказом, яким не підлягає врахуванню судом. Так, ОСОБА_1 був звільнений з військової служби 11.05.2018, відтак, середньоденний розмір його грошового забезпечення має обраховуватися виходячи з нарахувань за березень-квітень 2018 року. Натомість, у наданій відповідачем довідці (без вихідного номеру і дати її складання) наводяться суми нарахованого грошового забезпечення у грудні та січні (не відомо, яких років), що не ґрунтується на вимогах Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Сума нарахованого грошового забезпечення у грудні включає в себе щомісячну премію за лютий. При цьому, жодних пояснень такого нарахування премії за інший місяць (та ще й не відомо, за які роки, чи то виплата премії наперед, чи із затримкою в 10 місяців), надана відповідачем довідка не містить. При порівнянні інформації, яка зазначена у довідці вч НОМЕР_1 НГУ № 62 від 08.06.2018, яка додана до позову, та довідки, наданої відповідачем на вимогу суду, вбачається, що сума 11366,90 грн. (нарахована у грудні) в довідці № 62, де наведено відомості про грошове забезпечення позивача за період з червня 2017 по травень 2018, взагалі відсутня. При цьому, жодних пояснень щодо зазначених розбіжностей у розмірах грошового забезпечення позивача, вказаних у довідках, що видавалися військовою частиною НОМЕР_1 НГУ, відповідачем не надано, як і не спростовано правильність інформації, зазначеної в довідці вч НОМЕР_1 НГУ № 62 від 08.06.2018. Зауважує, що відсутність бюджетних асигнувань на виплату індексації грошового забезпечення жодним чином не може впливати на наявність або відсутність у позивача права на отримання такої індексації, оскільки відповідне право гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком відповідача, який ним безпідставно порушувався. Наполягав, що на момент звільнення ОСОБА_1 йому було виплачено лише 5% ((5434,96 * 100 / (5434,96 + 103148,61)) від належних йому виплат. Повний розрахунок при звільненні позивача з військової служби відповідач здійснив більш, ніж через сім років з моменту його звільнення (відповідно, 11.05.2018 дата звільнення, 27.06.2025 - проведення виплати індексації за період проходження ОСОБА_1 військової служби), і аби добитися виплат позивачеві довелося тричі звертатися до суду з різними позовами, спрямованими на захист його майнових інтересів, порушених відповідачем. З огляду на що позивач вважає, що має право на отримання справедливої сатисфакції у вигляді стягнення з військової частини НОМЕР_1 НГУ середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача, в розмірі, заявленому у позовній заяві. Окрім цього вказував, що грошове забезпечення (в тому числі індексація грошового забезпечення, компенсація вартості речового майна, що належить до видачі, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій) є доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а тому є неспроможними аргументи представника відповідача відносно відсутності вини відповідача у її не виплаті, «оскільки на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала». Також відмічав, що для звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня фактичного розрахунку. У спірному випадку розрахунок з ОСОБА_1 по заборгованим йому при звільненні виплатам було проведено військовою частиною НОМЕР_1 НГУ 27.06.2025, а позов про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні позивачем було подано до суду 21.07.2025 року, тобто, в межах строку, визначеного як частиною першою статті 233 КЗпП України, так і ст. 122 КАС України. Тому, аргументи відповідача в цій частині також не заслуговують на увагу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 11.11.2013 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Відповідно до витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 11.05.2018 № 102 солдата ОСОБА_1 , кулеметника 2-го відділення 1-го патрульного взводу патрульної роти, звільнено відповідно до п.п "ї" п.1 ч.8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 ГНУ по особовому складу від 08.05.2018 №15 о/с у запас Збройних сил України, який в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходить військову службу за контрактом і строк контракту якого закінчився без права носіння військової форми одягу, направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до нарахувальної відомісті з ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 проведено розрахунок при звільненні у травні 2018 року та виплачено 5517,00 грн грошового забезпечення.

Як вбачається з вказаної вище відомості, позивачу не була виплачена грошова компенсація за речове майно, компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період 2015 по 2018 роки, а також не проведена виплата індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018, що не заперечується відповідачем.

04 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до відповідача, в якій просив: - нарахувати грошову компенсацію за неотримане речове майно про що скласти довідку про вартість речового майна. Що належить позивачеві до видачі; - виплатити грошову компенсацію як учаснику бойових дій за невикористані дні додаткової відпустки (за 2015, 2016, 2017, 2018 роки); - нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення.

Листом від 02.07.2021 №М-16/22 - 610 Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено позивача про відсутність підставі для нарахування та здійснення вказаних вище виплат.

Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не проведення повного з ним розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Вказані обставини встановлені в рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2022 у справі №440/9305/21, а відтак, в силу приписів статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають доказуванню.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 у справі №440/3676/21 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 як учаснику бойових дій грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11.05.2018. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 як учаснику бойових дій грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11.05.2018. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000,00 грн (три тисячі гривень нуль копійок).

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2022 у справі № 440/9305/21 військовою частиною НОМЕР_1 НГУ було нараховано ОСОБА_1 компенсацію вартості речового майна, що належить до видачі, на суму 5204,52 грн., грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій в сумі 14318,86 грн. за вирахуванням військового збору 214,78 грн., та індексацію розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року на суму 4503,21 грн, про що свідчать відповідні довідки-розрахунки.

Виплати нарахованих на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2022 у справі № 440/9305/21 сум були здійснені відповідачем 29.07.2022, що підтверджується копією платіжного доручення №890 від 29.07.2022 /а.с. 29/.

При цьому, нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року була проведена виходячи з базового місяця - січень 2016 року, що відповідачем не заперечувалось.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.12.2022 у справі №440/9558/22 позов позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_6 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 по 28 лютого 2018 років із застосуванням базового місяця січень 2016 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року із врахуванням раніше виплаченої суми. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн (одна тисяча гривень).

На виконання вказаного рішення військовою частиною НОМЕР_1 було здійснено розрахунок індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року, відповідно до якого було нараховано індексації на суму 83625,23 грн., з яких виплачено відповідачем ОСОБА_1 було всього 3072,80 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 29.01.2024 №405 /а.с. 32 зі звороту/.

Сам розрахунок було надано відповідачем на адвокатський запит в додаток до листа від 06.03.2024 №6/52/13-812АЗ, в якому військова частина НОМЕР_1 пояснила проведену виплачу на суму 3072,80 грн. наступним: "Відповідно до рішення суду від 29.12.2022 року по справі 440/9558/22 виплата середньомісячної індексації здійснюється відповідно до базового місяця станом на січень 2008 року і вона становить 83532,23 грн. Відповідно до наказу міністра внутрішніх справ № 72 від 23.01.2015 року військовослужбовцям Національної гвардії України за рішенням командира частини здійснювалась виплата додаткової винагороди як певний вид заохочення по результатам несення служби, яка не включається до складу грошового забезпечення та розмір якої встановлюється по результатам кожного календарного місяця. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, а саме п. 5 "У разі підвищення тарифних ставок (посадових окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків", тому відповідно до пп. 3 п. 5 "Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу", тому, сума нарахованої грошової індексації відповідно до "розрахунку нарахування та виплати індексації" зменшується на суму сплати додаткової винагороди за кожен місяць, в якому відбувалось таке підвищення. Сума сплаченої індексації відповідає даним, наведеним у таблиці та сплати податків та платежів".

Відтак, відповідачем було виплачено позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 за вирахуванням "додаткової винагороди/премії" в загальній сумі 3072,80 грн.

Позивач, вважаючи протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, вчинені на виконання рішення суду у справі №440/9558/22, щодо невиплати йому в повному розмірі нарахованої індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, вчергове звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з відповідним позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2024 у справі №440/5992/24, яке набрало законної сили 30.04.2025, адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України ( АДРЕСА_8 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням індексу споживчих цін для розрахунку індексації - січень 2008 року. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року в сумі 80505,87 грн.

27.06.2025 на рахунок ОСОБА_1 надійшли кошти в сумі 76430,58 грн. з коментарем від відправника: "1 Стягнення на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) індексація грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року по виконавчому листу по справі №440/5992/24".

Виплата вказаної суми проведена на підставі платіжної інструкції №1 від 26.06.2025 /а.с. 35 зі звороту/.

Вважаючи порушеним право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані КЗпП України.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України.

Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 21.10.2021 у справі №640/14764/20.

За змістом статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення та існування спірних правовідносин) кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За приписами статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на дату звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".

Передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку.

Питання щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону №2352-IX було предметом дослідження Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду у справі №440/6856/22 (постанова від 06 грудня 2024 року).

У вказаній постанові Верховний Суд зауважив, що з моменту набрання чинності Законом №2352-IX (19 липня 2022 року) положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону №3248-IV, втратили чинність, у зв`язку з чим було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України у попередній редакції, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону №2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли як під час дії статті 117 КЗпП України у попередній редакції, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону №2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року урегульовані згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону №2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

Предметом спору у цій справі є середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 11.05.2018 по 26.06.2025 включно.

Отже, спірні правовідносини мали місце як під час дії статті 117 КЗпП України до внесення змін Законом №2352-IX, так і під час дії статті 117 КЗпП України після внесення до неї змін Законом №2352-IX, а тому застосуванню підлягають норми цієї статті у відповідних редакціях окремо до періоду з 11.05.2018 по 18.07.2022 включно та окремо до періоду з 19.07.2022 по 26.06.2025 включно.

Судом встановлено, що днем виключення позивача зі списків Військової частини НОМЕР_1 є 11.05.2018, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 11.05.2018 № 102.

Водночас відповідачем на виконання рішень Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2022 у справі № 440/9305/21, від 29.12.2022 у справі № 440/9558/2022 та від 18.12.2024 у справі № 440/5992/24 здійснено повний розрахунок з позивачем лише 27.06.2025, що підтверджується відповідними письмовими доказами.

Зважаючи на те, що на дату звільнення ОСОБА_1 відповідачем не проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, а такий розрахунок здійснено на виконання судових рішень 27.06.2025, наявні підстави для застосування наслідків статті 117 КЗпП України у відповідних редакціях.

В силу вимог частини 3 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції, чинній на час звільнення позивача) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Отже, 11.05.2018 є днем закінчення проходження позивачем військової служби та відповідно звільнення з військової служби, відтак до цієї дати обов`язок роботодавця щодо повного розрахунку не виник.

Період затримки розрахунку при звільненні з 11.05.2018 по 26.06.2025 (не включаючи день фактичного розрахунку 27.06.2025) становить 2604 дні.

Суд враховує, що спеціальний нормативно-правовий акт, який би регулював питання розрахунку середньої заробітної плати військовослужбовців, відсутній.

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), відповідно до підпункту л пункту 1 якого визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

За приписами пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з абзацом 2 пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Матеріалами справи підтверджується, що останніми місяцями роботи, які передували звільненню ОСОБА_1 з посади кулеметника 2-го відділення 1-го патрульного взводу патрульної роти військової частини НОМЕР_1 НГУ є березень та квітень 2018 року.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 НГУ від 08.06.2018 № 62 про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виданої ОСОБА_1 , розмір місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 , звільненого з військової служби згідно наказу № 102 від 11.05.2018 за попередні два місяці, які передували його звільненню з військової служби - березень та квітень 2018 року становить 26 708,62 грн. (19037,80 грн. + 7670,82 грн.). Відтак, сума середнього розміру місячного грошового забезпечення військовослужбовця складає 13 354,31 грн., а сума середнього розміру одноденного грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 437,85 грн. (26 708,62 : (31 + 30) = 437,85 грн).

При цьому, судом не береться під час розрахунку середнього розміру одноденного грошового забезпечення ОСОБА_1 довідка-розрахунок, надана відповідачем, оскільки відомості вказаної довідки сформовані на підставі сум грошового забезпечення позивача за грудень та січень, в той час як останніми двома місяцями перед звільненням позивача є березень та квітень 2018 року.

З огляду на викладене, оскільки середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 437,85 грн, отже середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні позивача з 11.05.2018 по 18.07.2022 (за 1530 дні) становить 669910,50 грн та з 19.07.2022 по 26.06.2025 (за 1074 днів, але не більше ніж за шість місяців - 184 дні) становить 80564,40 грн.

Суд зауважує, що позивач із застосуванням пропорції у позовній заяві визначив суму середнього заробітку, яка підлягає виплаті йому відповідачем, у розмірі 182 837,31 грн.

Суд бере до уваги, що Верховний Суд, надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП, неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 26.11.2020 у справі №520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі №120/313/20-а та інш.

Також суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

У постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 зазначено, що у разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Такі висновки знайшли відображення і у подальшій практиці Верховного Суду, зокрема, застосовані у постанові Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 380/10158/24.

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) відступила від висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, наведеного у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, про те, що з прийняттям Закону №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.

Переглядаючи справу №489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, нагадала, що в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).

Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №489/6074/23 полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.

Застосовуючи означені підходи до обставин цієї справи, суд враховує, що загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складав - 108 666,33 грн (5517,72 грн (виплачені відповідачем у травні 2018 року) + 103 148,61 грн (виплачені за рішеннями судів у справах №440/9305/21, №440/9558/22 та №440/5992/24).

Отже, оскільки загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат у травні 2018 року склав 108 666,33 грн, частка суми доплати одноразової грошової допомоги при звільненні, виплаченої за рішенням суду (103 148,61 грн), становить 94,93 %.

Разом з тим, суд зауважує, що згідно з приписами частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відтак, враховуючи приписи вказаної норми, та те, що позивача виключено зі списків особового складу відповідача та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням 11.05.2018, а повна виплата сум компенсацій та індексації грошового забезпечення позивача на виконання судових рішень у справах №440/9305/21, №440/9558/22 та №440/5992/24 здійснена 27.06.2025, при цьому частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, складає 94,93 %, суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 11.05.2018 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 26.06.2025 підлягають зменшенню та визначенню в загальному розмірі 182 837,31 грн.

Зважаючи на встановлені обставини справи та наведені вище норми права, якими врегульовано спірні правовідносини, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 182 837,31 грн за вирахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом судом оцінюються критично, оскільки розрахунок з ОСОБА_1 по заборгованим йому при звільненні виплатам було проведено військовою частиною НОМЕР_1 НГУ в повному обсязі лише 27.06.2025, а позов про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні позивачем було подано до суду 21.07.2025, тобто в межах строку, визначеного як частиною першою статті 233 КЗпП України, так і статтею 122 КАС України.

Отже, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат зі сплати судового збору відсутні.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частин 1 - 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави .

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката .

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Даних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26.06.2019 при розгляді справи 200/14113/18-а.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відповідно до поданих до суду документів, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката Сидоренко І.О. в розмірі 5000,00 грн.

Так, на підтвердження понесених позивачем витрат з правничої допомоги до матеріалів справи надано: витяг із договору про надання правничої допомоги від 01.07.2025, акт приймання-передачі наданих юридичних послуг №1 до договору про надання правничої допомоги від 01.07.2025, квитанцію на оплату наданих послуг від 01.07.2025, ордер про надання правничої допомоги серії ВІ №1319715.

Відповідно до договору про надання правничої допомоги від 01.07.2025, а саме п. 3.1 оплата послуг виконавця за надання правничої допомоги по справі щодо стягнення з ВЧ НОМЕР_1 НГУ середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в суді першої інстанції за усною домовленістю сторін в становить 5000 грн.

Згідно пунктів 3.2, 3.3 договору на підтвердження надання юридичних послуг сторони підписують акт приймання-передачі наданих правничих послуг. На підтвердження оплати адвокатського гонорару виконавець надає клієнту квитанцію.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих юридичних послуг №1 до договору про надання правничої допомоги від 01.07.2025 за вказаним договором було надано наступні правничі послуги: 1. Вивчення наданих Клієнтом документів, здійснення їх правового аналізу та обрання правової позиції. 2. Складання та подання до Полтавського окружного адміністративного суду адміністративного позову. Оплата наданих Виконавцем правничих послуг здійснена Клієнтом в повному обсязі, що підтверджується квитанцією №01.07.2025-1 від 01 липня 2025 року. У Клієнта відсутні будь-які претензії до якості наданих Виконавцем послуг.

Відповідно до квитанції на оплату наданих послуг від 01.07.2025 за надання вищевказаних послуг клієнтом сплачено адвокату кошти у сумі 5000,00 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти заявленої суми витрат на правничу допомогу та зауважив на доцільності зменшення розміру таких витрат.

З огляду на викладене, а також виходячи з конкретних обставин справи та поданих доказів, суті та якості виконаних адвокатом робіт та наданих послуг, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, співмірності послуг адвоката категорії складності справи (яка не характеризується наявністю виключної правової проблеми та/або значним суспільним інтересом до її розгляду); напрацювання судами України сталої судової практики з питання розгляду подібних справ, суд доходить висновку, що сума витрат на правничу допомогу, яку позивач (його представник) просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача у розмірі 5000,00 грн є завищеною щодо іншої сторони спору, а відтак підлягає зменшенню до 3000,00 грн.

Отже, суд керуючись положеннями статті 139 КАС України вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 3000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 182 837,31 грн (сто вісімдесят дві тисячі вісімсот тридцять сім гривень тридцять одна копійка), з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 (три тисячі гривень нуль копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Г.В. Костенко