Справа № 160/4712/26
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2026-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА про відмову у забезпечення позову
02 березня 2026 р.Справа №160/4712/26
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, перевіривши клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідача-2: військової частини НОМЕР_1 про визнання дій незаконними та протиправними, скасування наказу про призов,-
27.02.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява (26.02.2026 року направлена засобами поштового зв`язку) ОСОБА_1 до відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідача-2: військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати незаконними та протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 та військової частини НОМЕР_1 ;
- скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16.02.2026 року о 6-й ранку по вулиці Свято-Миколаївській у Кривому Розі група осіб у військовій формі, не представившись та не надавши законних підстав, застосувала до позивача фізичну силу. Позивача було фактично викрадено, заштовхано до цивільного авто та перевезено до приміщення ТЦК проти його волі. Там позивача продовжували утримувати в ізоляції, відібравши телефон та відмовляючи у виклику адвоката. Того ж дня позивача відвезли до ТЦК місто Дніпро. Там заставили пройти так зване ВЛК і, незважаючи на виписки позивача, які він показав, визнали здоровим. Після чого одразу відвезли до військової частини НОМЕР_1 . У 2026 році закон чітко визначає, що перевіряти документи мають право лише уповноважені представники ТЦК і лише у передбачених законом випадках. Наявність форми, бейджа або слів «я з ТЦК» не дає автоматично таких повноважень. Закон дозволяє вимагати документи не будь-кому, а тільки уповноваженому представнику ТЦК, у Постанові Кабінету Міністрів України №560 чітко вказані хто є уповноваженими на це особами: уповноваженими представниками ТЦК вважаються особи, включені до складу групи оповіщення за офіційним наказом керівника ТЦК. Тож, представники ТЦК зобов`язані: мати службове посвідчення встановленого зразка, діяти у межах своєї адміністративно- територіальної юрисдикції, пред`являти документи на вимогу громадян. Якщо людина, яка представляється працівником ТЦК: не входить до складу групи оповіщення, не має службового посвідчення, не пред`являє посвідчення на вашу вимогу - то вона не має законного права вимагати у вас документи. Позивач наголошує на тому, що висновку ВЛК останньому не надали як на руки так і для ознайомлення, те саме і з мобілізаційним розпорядженням. При цьому: позивачу не було повідомлено підстав затримання; не складено жодних процесуальних документів (протоколу, постанови); не було викликано поліцію, хоча фактично позивача позбавили свободи пересування; його права, гарантовані Конституцією України (ст. 29, 55), були порушені; про затримання позивача не було повідомлено його найближчих членів родини; позивача було позбавлено права на правову допомогу. Отже, позивач вважає такі дії посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 порушенням його конституційних прав, зокрема ст. 29 (право на свободу та особисту недоторканність) та ст. 55 (право на судовий захист) Конституції України. У разі наявності сумніву у позивача щодо правильності висновку стосовно ступеня його придатності до військової служби, останній мав право звернутися до ВЛК вищого рівня, чи Центральної військово-лікарської комісії для перегляду відповідної постанови.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2026 року зазначена вище справа розподілена та передана судді Пруднику С.В.
Одночасно із поданою до суду позовною заявою ОСОБА_1 до суду подано клопотання про забезпечення позову, в якому позивач просить суд:
- заборонити військовій частині НОМЕР_1 в особі її командира та іншим компетентним особам вчиняти будь-які дії щодо переведення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для проходження військової служби до іншої військової частини, відправлення на будь-які завдання та бойові дії, що можуть спричинити шкоду його здоров`я - до набрання законної сили рішення суду у справі за позовом.
Аргументи даного клопотання зводяться до наступного. Предметом спору у даній справі є оскарження мобілізаційного розпорядження стосовно незаконної мобілізації. Відповідачем-1: ІНФОРМАЦІЯ_3 вже позивача мобілізовано та направлено до відповідача-2: військової частини НОМЕР_1 . Позивач не погоджується із такими діями відповідача-1, оскільки уся процедура була порушена та вважає за необхідне подати клопотання про забезпечення позову: а саме заборонити військовій частині НОМЕР_1 в особі її командира та іншим компетентним особам вчиняти будь-які дії щодо переведення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для проходження військової служби до іншої військової частини, відправлення на будь-які завдання та бойові дії, що можуть спричинити шкоду його здоров`я - до набрання законної сили рішення суду у справі за позовом. Отже, у випадку не вжиття судом заходів забезпечення позову, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2026 року, зазначене вище клопотання про забезпечення позову була розподілена та передана судді Пруднику С.В.
Відповідно до частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
З урахування вищенаведеного положення КАС України, розгляд клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову про забезпечення позову здійснюється без повідомлення сторін.
Перевіривши доводи клопотання про забезпечення позову письмовими доказами, суд дійшов висновку, що таке не підлягає задоволенню з наступних мотивів і підстав.
Так, питання забезпечення позову регулюються главою 10 Розділу І Кодексу адміністративного судочинства України (статті 150-158).
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені вказаною статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Зазначені підстави є оціночними, а тому містять небезпеку застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям вказаної статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших осіб, що не є сторонами провадження.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.
У зв`язку з цим необхідно, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є захід забезпечення позову, про який просить позивач, співмірним з позовними вимогами та чи відповідає він меті і завданням правового інституту забезпечення позову.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Відповідно до статті 151 КАС України позов може бути забезпечено:
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.
Суд звертає увагу позивача, що необхідною передумовою вжиття заходів забезпечення позову є існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю, а також вірогідність того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 151 КАС України передбачено, що не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.
З матеріалів позовної заяви вбачається, що фактично заявник оскаржує протиправність, на його думку, призову на військову службу.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі за текстом Закон № 2232-XII).
Статтею 1 Закону № 2232-XII регламентовано поняття військового обов`язку.
Відповідно до статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає, зокрема прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу.
Крім того, частинами п`ятою, сьомою статтею 1 вищевказаного Закону передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом. Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Згідно з частиною першою статті статтею 4 Закону України "Про військову службу і військовий обов`язок" комплектування військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань, зокрема Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону України "Про військову службу і військовий обов`язок" початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
У заяві про забезпечення позову, позивач зазначає, що у випадку не вжиття судом заходів забезпечення позову, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Суд зазначає, що в обґрунтування обставин, про які зазначено в заяві про забезпечення позову, представник позивача не надав належних доказів, які б на цій стадії давали можливість суду бути переконаним у тому, що оскаржуване рішення відповідача є "очевидно протиправним" поза обґрунтованим сумнівом.
Отже, фактичні обставини справи, в тому числі питання щодо правомірності/протиправності рішення відповідача, на які посилається представник позивач, підлягають встановленню і доведенню на підставі зібраних у справі доказів та аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, а саме під час вирішення справи по суті.
Посилання позивача на випадок можливого настання негативних наслідків чи порушення прав позивача в майбутньому не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову.
Водночас суд зауважує, що здійснює захист реально порушених прав, а не тих, що ймовірно можуть бути порушені у майбутньому, а можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.
Відтак, приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності у цій адміністративній справі хоча б однієї з вичерпного переліку підстав, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України та не надано відповідних доказів на підтвердження існування небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення у цій справі для постановлення судом ухвали про забезпечення позову.
З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні клопотання про забезпечення позову.
Керуючись ст. ст. 150, 151, 154, 156, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити повністю.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник