Справа № 360/2297/25
Суддя: О.В. Захарова
Дата ухвалення: 2026-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

23 лютого 2026 рокум. ДніпроСправа № 360/2297/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Захарова О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання дій протиправними, стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправними дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за період роботи з 28 грудня 2019 року по 16 листопада 2022 року при звільненні;

- стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток за період роботи з 28 грудня 2019 року по 16 листопада 2022 року у розмірі 126 524,44 грн;

- стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 17 листопада 2022 року по 16 травня 2023 року у розмірі 120 185,43 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 14 грудня 2011 року працювала в органах юстиції Луганської області, з 28 грудня 2019 року по 16 листопада 2022 року перебувала в трудових правовідносинах із Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків).

Відповідно до наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 15.11.2022 № 5737/к «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача звільнено з посади головного державного виконавця Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 16.11.2022 за взаємною домовленістю, відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» (зі змінами), з припиненням державної служби.

Відповідно до наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 15.11.2022 № 5756/к «Про призначення ОСОБА_1 » позивача призначено на посаду заступника начальника Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) по строковому трудовому договору на період дії воєнного стану до призначення переможця конкурсу або до спливу 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану із присвоєнням 6 рангу державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби.

Відповідно до витягу з наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 30 грудня 2022 року № 5107/04 «Про особовий склад відділів державної виконавчої служби у Луганські області» позивач, вважається такою, що обіймає посаду заступника начальника Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на період до призначення в установленому законом порядку на цю посаду переможця конкурсу.

Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 21.02.2023 №1683/04 «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача звільнено з посади заступника начальника Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 28 лютого 2023 року за власним бажанням, відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» (зі змінами), з припиненням державної служби. В наказі зазначено, зокрема: Управлінню фінансового обліку, планово-фінансової діяльності та ресурсного забезпечення Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та виплатити Позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 17.11.2022 по 28.02.2023 тривалістю 09 календарних днів та невикористаної щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби понад 11 років тривалістю 07 календарних днів.

Позивач зауважує, що жодного разу при звільненні, роботодавці позивачу не надавали накази про звільнення, та письмові повідомлення (довідки) про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, а також не ознайомлювали з вище зазначеними документами. При цьому позивач при звільненні продовжувала працювати в органах юстиції.

Позивач зазначає, що їй стало достовірно відомо про зазначені звільнення із листа відповідача № 53/128/23/25/10.1 від 21.11.2025, яким повідомлено, зокрема, що відповідно до наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 15.11.2022 № 5737/к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади головного державного виконавця Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 16.11.2022 за взаємною домовленістю, відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» (зі змінами), з припиненням державної служби. Крім іншого, відповідач повідомив позивача, що в Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків) наявна інформація про невикористані позивачем дні відпусток за період роботи з 28.12.2019 по 16.11.2022.

Водночас позивач зауважує, що була впевнена в правомірності дій відповідача щодо дотримання вимог ст.116 КЗПП України при звільненні, в частині виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних відпусток після припинення чи скасування воєнного стану або стану війни, який введено в дію відповідним Указом Президента України та неодноразово продовжений до теперішнього часу.

04.11.2025 позивач звернулась до відповідача із заявою про надання довідки з розрахунком грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за період роботи з 14.12.2011 по 16.11.2022.

21.11.2025 позивач отримала від відповідача розрахунок грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за період з 28.12.2019 по 16.11.2022, з якого вбачається, що позивачу розраховано кількість календарних днів для розрахункового періоду 61 календарний день. До цього розрахунку відповідачем додано лист № 53/128/23/25/10.1 від 21.11.2025, яким повідомлено, що в Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків) наявна інформація про невикористані позивачем дні відпусток за період роботи з 28.12.2019 по 16.11.2022.

Крім того, позивач вважає, що разом зі стягненням грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток є підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач вважає, що дії відповідача є протиправними і такими, що порушують її права.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду.

Ухвалою суду від 08.12.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом 10 (десяти) календарних днів з дати отримання даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду заяви про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності інших поважних причин пропуску строку звернення до суду; оригіналу документа про сплату судового збору в розмірі 968,96 грн.

Ухвалою суду від 22.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Питання щодо поновлення строку звернення до суду залишено відкритим. Зобов`язано відповідача протягом 15 днів з моменту отримання даної ухвали надати суду довідку про проходження служби позивачем в межах спірного періоду; наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 15.11.2022 № 5756/к «Про призначення ОСОБА_1 »; наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 15.11.2022 № 5737/к «Про звільнення ОСОБА_1 »; наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 30 грудня 2022 року № 5107/04 «Про особовий склад відділів державної виконавчої служби у Луганські області»; наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 21.02.2023 №1683/04 «Про звільнення ОСОБА_1 »; докази вручення, ознайомлення позивача з вказаними наказами; усі наявні письмові докази про обсяг і характер виплачених позивачу сум при звільненні (будь-який письмовий документ, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні та повідомлення позивачу про нараховані та виплачені суми при звільнені).

Ухвалою суду від 20.01.2026 визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив таке.

З 14.12.2011 позивач працювала в органах юстиції Луганської області, зокрема, у структурних підрозділах Головного територіального управління юстиції у Луганській області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (п. 1 постанови), зокрема, Головне територіальне управління юстиції у Луганській області; утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (п. 2 постанови), в тому числі й Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Пунктом 3 вказаної постанови встановлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1. Тобто, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є правонаступником ліквідованих Головних територіальних управлінь юстиції у Донецькій, Луганській та Харківській областях.

Відповідно до вказаної постанови КМУ від 09.10.2019 № 870, наказом Міністерства юстиції України від 17.12.2019 № 4053/5 «Про відділи державної виконавчої служби», виведено районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції в областях зі складу головних територіальних управлінь юстиції в областях та введено до складу міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції з підпорядкуванням цим міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції.

Отже, ОСОБА_1 , яка з 14.12.2011 працювала в органах юстиції Луганської області, з 28.12.2019 почала перебувати в трудових правовідносинах з Міжрегіональним управлінням.

Відповідач зауважує, що оскільки до структури відповідача входили структурні підрозділи Донецької, Луганської та Харківської областей, ведення та зберігання особових справ працівників цих структурних підрозділів забезпечувалось відповідними відділами організації роботи та розвитку персоналу у регіонах.

Ведення особових справ, трудових книжок та інших документів з питань проходження державної служби та кадрового забезпечення здійснювалось відділом організації роботи та розвитку персоналу у Луганській області Управління персоналу СМРУ МЮ (м. Харків), яке територіально розташовувалось за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Єгорова, 22. Тобто, особова справа позивача та інші документи проходження нею державної служби перебували за цією адресою.

28.07.2022 позивачем до Міжрегіонального управління, на виконання статті 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», направлено заяву, якою надано засоби комунікаційного зв`язку, а саме: номер мобільного телефону, месенджери та електронну пошту.

Наказом Міжрегіонального управління від 15.11.2022 № 5737/к «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача 16.11.2022 звільнено із займаної посади головного державного виконавця Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за взаємною домовленістю, відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби , на підставі поданої нею заяви від 14.11.2022.

Вказаним наказом також вирішено: Управлінню персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та Управлінню фінансового забезпечення, бухгалтерського обліку та звітності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) здійснити всі необхідні розрахунки, записи до трудової книжки та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічних відпусток після припинення чи скасування воєнного стану або стану війни.

У подальшому, наказом Міжрегіонального управління від 15.11.2022 № 5756/к, позивача призначено на посаду заступника начальника Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 17.11.2022, по строковому трудовому договору на період дії воєнного стану до призначення переможця конкурсу або до спливу 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану із присвоєнням 6 рангу державного службовця, на підставі її заяви від 15.11.2022.

На виконання статті 9-1 Закону України «Про державну службу», Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1042 (далі - Порядок 1042), вищевказані накази від 15.11.2022 були доведені до відома Позивача 18.11.2022 шляхом направлення їх копій за номером +24 із використанням месенджеру «Viber». Про що працівниками Управління персоналу СМРУ МЮ (м. Харків) складено відповідний протокол.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.08.2022 № 912 «Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» та наказу Міністерства юстиції України № 4011/5 від 22.09.2022 Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) реорганізовано шляхом його приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції ().

23.09.2022 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено запис № 015082677 про перебування Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в стані припинення.

Отже, з 23.09.2022 Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває в стані припинення.

Згідно з наказом Міністерства юстиції України від 16.11.2022 № 5130/5 «Про відділи державної виконавчої служби» з 26 грудня 2022 року виведено зі складу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відділи державної виконавчої служби та введено їх до складу перейменованого Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з підпорядкуванням цьому міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції.

З урахуванням викладеного, з 02.01.2023 позивач почала перебувати у трудових правовідносинах із Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції.

У зв`язку з чим, профільним структурним підрозділом Міжрегіонального управління до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надано довідку про невикористані щорічні відпустки Юлії Якущенко за період роботи з 17.11.2022 по 31.12.2022.

Щодо стягнення зі Східного МРУ МЮ (м. Харків) компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за період роботи з 28 грудня 2019 року по 16 листопада 2022 року у розмірі 126524, 44 грн відповідач зазначив наступне.

Згідно з частиною 1 статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Отже, ключовим є те, що у день звільнення з працівником має бути проведений повний розрахунок та виплата усіх належних до виплати сум.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди, а первинний документ - документ, який містить відомості про господарську - операцію.

Відповідно до пункту 1.6. наказу Державного комітету статистики України від 28.08.2005 № 286 «Про затвердження Інструкції зі статистики кількості працівників» до первинної облікової документації підприємства, установи, організації належать: наказ (розпорядження) про прийняття на роботу, переведення на іншу роботу, припинення трудового договору; накази (розпорядження) про надання відпустки; табель обліку використання робочого часу; розрахунково-платіжні відомості, розрахункові відомості, платіжні відомості.

Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах організаціях регламентується наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» (далі - Наказ № 489). У табелі обліку використання робочого часу робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, в тому числі надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи.

Відповідно до частини 12 статті 10 Закону України «Про відпустки», власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам.

Надання відпустки оформляється наказом (розпорядженням) про надання відпустки (типова форма № П-3 Наказу № 489). На підставі наказу (розпорядження) про надання відпустки відділ кадрів робить відмітки в особовій картці працівника (типова форма № П-2 наказу Держкомстату № 489). Відповідно до підпункту б пункту 121 наказу Міністерства юстиції України №578/5 від 12.04.2012 р. «Про затвердження Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів» підприємствами ведуться реєстраційні журнали з кадрових питань (особового складу) зі строком зберігання 75 років.

Відповідно до Наказу № 489 типовими формами первинної облікової документації підприємств, установ, організацій є: наказ (розпорядження) про прийняття на роботу; наказ (розпорядження) про надання відпустки; наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту); табель обліку використання робочого часу; розрахунково-платіжна відомість працівника; розрахунково-платіжна відомість (зведена).

Пунктами 81, 82 Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 № 55 передбачено, що проєкти наказів (розпоряджень) з кадрових питань (особового складу) (про прийняття на роботу, звільнення, надання відпустки, відрядження тощо) готує кадрова служба на підставі рішень (вказівок) керівника установи організаційно-розпорядчого чи нормативно-правового характеру, доповідних записок керівників структурних конкурсних документів (протоколів та рішень атестаційної чи іншої комісії), заяв працівників, трудових договорів та інших документів. Проєкти наказів (розпоряджень) з кадрових питань (особового складу) візуються працівником кадрової служби, який створив документ, та його керівником, а також залежно від видів наказів посадовими особами структурного підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції, бухгалтерської служби, іншими посадовими особами, яких стосується документ.

Відповідач зазначає, що табель обліку використання робочого часу та наказ (розпорядження) про надання відпустки є первинними документами, відповідно до яких здійснюється нарахування заробітної плати або компенсація за невикористані дні відпусток у разі звільнення працівника.

Як зазначалось вище, особова справа та інші документи були знищені внаслідок захоплення військовослужбовцями російської федерації та незаконними озброєними формуваннями так званої ЛНР, приміщення за адресою м. Сєвєродонецьк, вул. Єгорова, 22, тобто, місяця в якому фактично зберігалися особові справи працівників структурних підрозділів у Луганській області.

Відтак, враховуючи те, що на час прийняття наказу від 15.11.2022 у відповідача були відсутні матеріали особової справи позивача, а також інші документи, на підставі яких можливо було здійснити підрахунок невикористаних позивачем відпусток за час її перебування у трудових правовідносинах з відповідачем, наказом Міжрегіонального управління № 5737/к від 15.11.2022 визначено: Управлінню персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та Управлінню фінансового забезпечення, бухгалтерського обліку та звітності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) здійснити всі необхідні розрахунки, записи до трудової книжки та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічних відпусток після припинення чи скасування воєнного стану або стану війни.

Разом з тим, за результатами розгляду звернення позивача від 04.11.2025 щодо надання довідки з розрахунку грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, за допомогою відповідних електронних сервісів обліку кадрів та персоналу , встановлено, що в Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків) наявна інформація про невикористані позивачем дні відпусток за період роботи з 28.12.2019 по 16.11.2022.

Так, за період роботи з 28.12.2019 по 16.11.2022 позивачем не використано дні основних щорічних відпусток: за період роботи з 05.09.2020 по 04.09.2021 тривалістю 30 календарних днів; за період роботи з 05.09.2021 по 04.09.2022 тривалістю 15 календарних днів; за період роботи з 05.09.2022 по 16.11.2022 тривалістю 06 календарних днів, та щорічну додаткову відпустку за стаж державної служби понад 10 років за 2021 рік тривалістю 06 календарних днів.

Відповідно до розрахунку компенсації за вищевказані невикористані дні основних та додаткової відпусток, позивач при звільненні мала отримати: 164317,47 - 29577,14 (18%ПДФО) - 8 215,89 (5%ВЗ) = 126524,44 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні відповідач зазначив таке.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України постановлено ввести в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває по теперішній час.

Торгово-промислова палата України (ТПП України) листом від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою запровадження воєнного стану, та підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору.

Також ТПП України ухвалила рішення спростити процедуру засвідчення форс мажорних обставин (обставин непереборної сили), зазначивши на офіційному сайті, що не обов`язково звертатись до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП. Для посвідчення форс-мажору пропонується роздрукувати загальний офіційний лист ТПП України щодо засвідчення форс-мажорних обставин та посилатись на нього.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 (в редакції чинній на момент звільнення Позивача), затверджено перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) або даних, що оприлюднюються на офіційних сторінках Міністерства оборони України або Збройних сил України. Так, зокрема, до вказаного переліку входять Сєвєродонецька міська територіальна громада, Харківська міська територіальна громада.

Таким чином, можна дійти до висновку про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних сум при звільненні, оскільки така невиплата відбулася через настання обставин непереборної сили, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за номером 0000090 від 13.07.2022.

Відповідач зазначає, що стала практика Верховного Суду у подібних спорах зводиться до того, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до ст. 117 КЗпП України після 19 липня 2022 року Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», встановлює максимальну межу відповідальності роботодавця, але не скасовує необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні розміру компенсації.

Розглядаючи подібні спори після 19 липня 2022 року, суд повинен брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи (зокрема, розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо).

Аналізуючи вищенаведені фактичні обставини, враховуючи співвідношення розміру невиплаченої позивачу суми при звільненні та суми, заявленої як компенсації за затримку розрахунку при звільненні, а також беручи до уваги відсутність вини з боку відповідача, слід вказати на наявність підстав для зменшення розміру відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

На підставі вищевикладеного відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечувала проти доводів відповідача вказаних у відзиві на позовну заяву та наполягала на задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши матеріали судової справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) з 14 грудня 2011 року працювала в органах Міністерства юстиції Луганської області, з 28 грудня 2019 року по 16 листопада 2022 року у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м.Харків).

Згідно із наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 24.12.2019 №49/к «Про працівників Сєвєродонецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області» ОСОБА_1 працювала на рівнозначній посаді головного державного виконавця Сєвєродонеького міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 28 грудня 2019 року.

Відповідно до наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 15.11.2022 № 5737/к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади головного державного виконавця Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 16.11.2022 за взаємною домовленістю, відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» (зі змінами), з припиненням державної служби.

Вказаним наказом вирішено здійснити всі необхідні розрахунки, записи до трудової книжки та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічних відпусток після припинення чи скасування воєнного стану або стану війни.

Відповідно до довідки Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , становить з урахуванням утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору - 617,29 грн та середньомісячна заробітна плата з урахуванням утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору - 13271,40 грн.

Згідно із розрахунком грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток ОСОБА_1 за період з 28 грудня 2019 року по 16 листопада 2022 року, в якому кількість календарних днів для розрахункового періоду складає 361 календарний день, кількість календарних днів відпустки - 62 дні; податок на доходи фізичних осіб (18%) 29577,14 грн; військовий збір (5 %) - 8215,89 грн; до виплати 164317,47 - 29577,14 - 8215,89 = 126524,44 грн.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України "Про державну службу" №889-VIII від 10.12.2015 року (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно із статтею 7 Закону №889-VIIІ державний службовець має право на: належні для роботи умови служби та їх матеріально-технічне забезпечення; оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення); відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону.

Відповідно до статті 57 Закону №889-VIII державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згідно зі статтею 59 Закону №889-VIII щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Державні гарантії права на відпустки працівників, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначає Закон України "Про відпустки" №504/96-ВР від 15.11.1996 (далі - Закон №504/96-ВР).

Частиною 1 статті 2 Закону №504/96-ВР визначено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про відпустки" щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до пункту 1, 2 частини 1 статті 9 Закону № 504/96-ВР до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються: 1) час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; 2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (аналогічні положення містяться у частині першій статті 83 КЗпП України).

Системний аналіз зазначених положень чинного законодавства вказує на те, що підставою виплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.

При цьому, суд звертає увагу на те, що виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону №504/96-ВР та Кодексу законів про працю України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

Крім того, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Суд зазначає, що наведена норма встановлює прямий обов`язок роботодавця провести з працівником повний розрахунок у день звільнення та завчасно письмово повідомити його про відповідні нараховані суми в день їх виплати. Таке повідомлення дозволяє усунути розбіжності у проведених роботодавцем і працівником розрахунків та уникнути потенційного спору.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів виконання Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) вимог законодавства щодо виплати позивачу всіх сум, що належать їй в день звільнення та письмового повідомлення позивача про належні при звільненні нараховані суми в день їх виплати.

Абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку (абз. 1). Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт (абз. 2). При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (абз. 4).

Пунктом 5 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 7 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Суд не погоджується з розрахунком відповідача щодо розміру компенсації за невикористані відпустки з таких підстав.

З розрахунків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за період з 28 грудня 2019 року по 16 листопада 2022 року встановлено, що сума нарахованої відповідачем до виплати компенсації за 62 календарні дні відпустки складає 164317,47 грн (без утримання з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів), кількість календарних днів розрахункового періоду - 361 день, середньоденний заробіток визначено в розмірі 455,17 грн.

Разом з тим, здійснивши множення середньоденного заробітку на кількість днів невикористаної відпустки (62 календарні дні), відповідач отримав суму компенсації у розмірі 28220,54 грн.

Однак у подальшому відповідач фактично ототожнив суму компенсації за невикористану відпустку із загальною сумою річного доходу позивача 164317,47 грн, вказавши у розрахунку середнього заробітку та у відзиві на позовну заяву суму до виплати: 126524,44 (з утриманням з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Таким чином, відповідачем допущено помилку у визначенні суми компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Згідно розрахунку Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) сума заробітку позивача за період з 01.11.2021 по 31.10.2022 складає 164317,47 грн, кількість календарних днів розрахункового періоду 361 день, середньоденний заробіток позивача 455,17 грн (164317,47/361), кількість календарних днів відпустки 62 дні.

Отже сума компенсації за невикористані дні щорічних відпусток позивача складає 28220,54 грн (455,17 х 62).

З урахуванням вказаного і того, що на момент розгляду цієї справи роботодавець не виконав свій обов`язок перед позивачем щодо розрахунку з ним при звільнені у повному обсязі, суд дійшов висновку, що позивач мала право при звільненні на отримання належної їй компенсації за невикористані відпустки відповідно до положень КЗпП України.

Отже, вимоги позивача щодо визнання протиправними дій Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 28 грудня 2019 року по 16 листопада 2022 року підлягають до часткового задоволення, з правильним визначенням розміру суми компенсації за невикористані дні щорічних відпусток.

Щодо вимоги позивача про стягнення зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 17 листопада 2022 року по 16 травня 2023 року у розмірі 120185,43 грн.

На підставі статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

В постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.

І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Оскільки відповідач не провів з позивачем на день його звільнення розрахунок в повному обсязі, то позивач відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України має право на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця ( пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.

Між тим, Законом № 2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».

Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Зміст наведеної норми свідчить, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.

Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.

Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.

Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини прави (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.

Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.

Таким чином, статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 сформулювала такий правовий висновок:

«105. Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

106. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.»

Висновки Верховного Суду обов`язкові для врахування відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Абзацами першим, другим пункту 3 Порядку №100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

За змістом пункту 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати, грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

На підставі пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за алгоритмом, запропонованим у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, сума відшкодування (середнього заробітку) має бути пропорційною (у відсотковому відношенні) частці заборгованості (компенсації за невикористані відпустки) у загальній сумі виплат, які належало виплатити позивачеві при звільненні.

Період затримки розрахунку з позивачем при звільненні складає з 17 листопада 2022 року (наступний день після звільнення) по 16 травня 2023 року (з врахуванням ст.117 КЗпП України (шість місяців) всього 129 робочих днів.

Середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає (згідно з інформацією, зазначеною в довідці Східного міжрегіонального міністерства юстиції (м.Харків)) 801,67 грн (18076,00 + 16396,00 = 34472,00/43).

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 103415,43 грн (801,67 грн х 129 робочих днів).

Наказом Міжрегіонального управління від 15.11.2022 № 5737/к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача 16.11.2022 звільнено із займаної посади головного державного виконавця Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) за взаємною домовленістю, відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби , на підставі поданої нею заяви від 14.11.2022.

Вказаним наказом також вирішено: Управлінню персоналу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та Управлінню фінансового забезпечення, бухгалтерського обліку та звітності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) здійснити всі необхідні розрахунки, записи до трудової книжки та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічних відпусток після припинення чи скасування воєнного стану або стану війни.

Отже, судом встановлено, що день звільнення позивача із займаної посади - 16 листопада 2022 року вважається останнім днем роботи. Остаточного розрахунку з позивачем відповідачем не проведено.

Таким чином, підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням пропорційного розрахунку в розмірі 103415,43 грн.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

З указаного вбачається, що справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця, а не працівника, тому компенсація за невикористані дні щорічних відпусток за період роботи з 28 грудня 2019 року по 16 листопада 2022 року та сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців визначена судом без утримання податків та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним:

- визнати протиправними дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо не нарахування та не виплати позивачу компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за період з 28 грудня 2019 року по 16 листопада 2022 року при звільненні;

- стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь позивача компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток за період з 28 грудня 2019 року по 16 листопада 2022 року у розмірі 28220,54 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

- стягнути з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 листопада 2022 року по 16 травня 2023 року у розмірі 103415,43 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням вказаного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Згідно з матеріалами справи позивач при зверненні до суду з позовом сплатив судовий збір у розмірі 968,96 грн.

З огляду на те, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, а позов підлягає задоволенню частково внаслідок зменшення судом суми стягнення, суд присуджує позивачу понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 241-246, 250, 255, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (місцезнаходження: 61002, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16, ) про визнання дій протиправними, стягнення грошової компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток позивачу за період з 28 грудня 2019 року по 16 листопада 2022 року при звільненні.

Стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток за період з 28 грудня 2019 року по 16 листопада 2022 року у розмірі 28220,54 грн (двадцять вісім тисяч двісті двадцять гривень 54 копійки), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнути з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 листопада 2022 року по 16 травня 2023 року у розмірі 103415,43 грн (сто три тисячі чотириста п`ятнадцять гривень 43 копійки), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Захарова