Справа № 520/285/26
Суддя: Садова М.І.
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 року Справа № 520/285/26

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Садової М. І.,

за участю секретаря судових засідань Гурець Ю. Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в приміщенні суду в місті Харкові у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування постанов,

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача у якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Холодногірсько Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кріт Анни Вікторівни від 25.12.2025 про відкриття виконавчого провадження № 79883531;

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Холодногірсько Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кріт Анни Вікторівни від 25.12.2025 про арешт коштів боржника у ВП № 79883531;

- здійснити розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 22.08.2025 ІНФОРМАЦІЯ_2 прийнято постанову № 3312 про накладення на нього адміністративного штрафу в розмірі 17000,00 грн. У резолютивній частині постанови вказано, що вона вважатиметься виконаною у разі сплати протягом десяти календарних днів з дня набрання законної сили не менше 50 % розміру штрафу, та що постанова може бути пред`явлена до виконання до 02.12.2025. 28.08.2025 позивач сплатив 8500,00 грн, що підтверджується квитанцією. 22.12.2025 (з пропуском строку пред`явлення) ТЦК та СП направив копію постанови відповідачу для виконання. 25.12.2025 відповідач відкрив виконавче провадження № 79883531 та того ж дня прийняв постанову про арешт коштів боржника. Позивач вважає зазначені постанови протиправними з огляду на пропуск строку пред`явлення виконавчого документа (ч. 1 ст. 12, п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження») та фактичне виконання постанови ТЦК шляхом сплати 50 % штрафу (ч. 5 ст. 283 КУпАП). У відповідності до ст. 139 КАС України просить вирішити питання розподілу судових витрат.

Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов.

Третьою особою не подано до суду пояснень на позов.

Ухвалою суду від 06.01.2026 у заяві позивача про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою суду від 12.01.2026 адміністративний позов залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині цієї ухвали.

Ухвалою суду від 15.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

Ухвалою суду від 04.02.2026 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі. На уточнюючі питання суду пояснив, що квитанцію про сплату штрафу у розмірі 8500,00 грн державному виконавцю не надавав, заяви про закриття виконавчого провадження не подавав, а лише просив зняти арешт з коштів на картковому рахунку. Окрім цього зазначив, що таку квитанцію відносив до третьої особи та працівники розбили копію, однак доказів підтвердження цього не може надати.

Відповідачем подано до суду клопотання про розгляд справи без участі представника відділу.

Суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились, у відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного з огляду на таке.

Суд установив, 22.08.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 винесено постанову № 3312 про накладення на позивача штрафу 17000,00 грн за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, яка вважалася виконаною у разі сплати не менше 50% протягом десяти днів. Постанова набрала законної сили 02.09.2025 /а.с. 14-15/.

28.08.2025 позивачем сплачено штраф у розмірі 8500,00 грн, що підтверджується копією квитанції до платіжної інструкції від 28.08.2025 /а.с.с 12/.

Попри те, 22.12.2025 ІНФОРМАЦІЯ_4 направив постанову до органу державної виконавчої служби для примусового виконання, що підтверджено листом третьої особи від 22.12.2025 /а.с. 13/.

25.12.2025 старший державний виконавець Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кріт Анною Вікторівною відкрито виконавче провадження № 79883531 з примусового виконання постанови ІНФОРМАЦІЯ_3 від 22.08.2025 №3312 /а.с. 51/.

Цього ж дня старшим державним виконавцем прийнято також постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №79883531 /а.с. 57/.

Позивач вважає вказані постанови протиправним та такими що підлягають скасуванню, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Під виконавчим провадженням як завершальної стадії судового провадження та примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), в контексті статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404-VIII в редакції на час спірних відносин), розуміється сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами пункту 6 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частина перша статті 18 Закону № 1404-VIII зазначає, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пункт перший частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII указує, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої статті 26 Закону).

Статтею 4 Закону №1404-VIII визначені вимоги до виконавчого документа.

Так, відповідно до частини першої статті 4 цього Закону У виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За правилами положень частин першої та другої статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Частиною першою та другою статті 291 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) встановлено, що постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 26 цього Кодексу, постанов по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованого в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксованого за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованого в режимі фотозйомки (відеозапису), а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення.

За загальними правилами, відповідно до частини першої статті 299 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно зі статтями 307, 308 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

У разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу.

Поряд з цим, абзацом першим статті 303 КУпАП визначено, що не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу набирає законної сили після її вручення особі. Оскарження особою постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу зупиняє її примусове виконання до розгляду відповідної скарги, що покликано забезпечити визначеність сторін у правовідносинах, що склалися між сторонами. У разі оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу вона підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, встановленого для добровільної сплати штрафу порушником, - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення. При цьому, постанова про накладення адміністративного стягнення може бути звернена до примусового виконання протягом трьох місяців з дня її винесення. Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Поряд з цим, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та на час спірних відносин не припинений та не скасований.

15.03.2022 прийнято Закон України №2129-IX «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до абзацу 10 пункту 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, доповненого Законом № 2129-ІХ, який набрав чинності з 26.03.2022, тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Щодо доводів позивача на пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, суд зазначає таке.

Суд зазначає, що вказана постанова є виконавчим документом, за якою стягувачем є держава, тому підлягає пред`явленню до примусового виконання протягом трьох місяців.

З тексту постанови № 3312 вбачається, що вона прийнята 22.08.2025. Постанова набрала законної сили 02.09.2025.

Суд також враховує, що оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються Законом № 1404-VIII, як спеціальним нормативно-правовим актом, особливості примусового виконання рішень у період воєнного стану визначено пунктом 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, яким передбачено, що на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом.

Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом 1404, як спеціальним нормативно-правовим актом, у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 у справі № 260/2595/22, від 03.08.2023 у справі № 420/10415/22.

Позивач вказав, що відділ, на підставі пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404), мав повернути постанову стягувачу без прийняття до виконання, оскільки пропущено встановлений частиною першою статті 12 Закону № 1404 тримісячний строк пред`явлення постанови до виконання.

Частиною першою статті 26 Закону № 1404, передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону № 1404, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею. 27 цього Закону.

Частиною першою статті 28 Закону Закон № 1404 визначено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.

Проаналізувавши наведені вище нормативно-правові приписи, суд дійшов висновку, що державний виконавець у визначений частиною 5 статті 26 Закону № 1404 строк приймає до примусового виконання виконавчий документ (відкриває виконавче провадження), який містить відомості про набрання ним законної сили.

При цьому обов`язку перевірки державним виконавцем відомостей про набрання виконавчим документом законної сили Закон № 1404 не містить.

Судом для вирішення спору враховано висновки Верховного Суду у постанові від 6 травня 2020 року у справі № 815/6844/17 відповідно до яких органи ДВС і приватні виконавці у силу Закону України «Про виконавче провадження» не наділені повноваженнями перевірки факту оскарження відповідної постанови (виконавчого документу) в судовому порядку, перевірки правильності заповнення найменувань сторін виконавчого провадження тощо. Отримавши виконавчий документ, державний виконавець обтяжений обов`язком винести постанову про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня.

З огляду на викладене суд прийшов переконання про те, що на момент пред`явлення постанови № 3312 до виконання (22.12.2025) та відкриття виконавчого провадження (25.12.2025) воєнний стан на території України триває. Отже, строк пред`явлення виконавчого документа, передбачений ч. 1 ст. 12 Закону № 1404-VIII, є перерваним, а тому відповідач правомірно прийняв виконавчий документ до виконання та відкрив виконавче провадження. З урахуванням наведених законодавчих норм та встановлених обставин, суд доходить висновку, що доводи позивача про обов`язок відповідача повернути постанову без прийняття до виконання у зв`язку з пропуском встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання є помилковими, а відтак оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження є правомірною, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для її скасування.

Крім того, відповідно до ст. 56 Закону № 1404, постанова про арешт майна (коштів) боржника приймається виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Оскільки, судом встановлено, що відповідачем правомірно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження, а позивачем позовні вимоги зводяться виключно щодо неправомірності відкриття виконавчого провадження, то постанова про арешт коштів боржника, є також правомірною та скасуванню не підлягає.

Щодо доводів позивача про добровільну сплату штрафу у розмірі 8500,00 грн, суд прийшов наступного.

Суд повторно відмічає, що позивач наводить доводи про добровільну сплату штраф у розмірі 8500,00 грн на виконання постанови третьої особи від 22.08.2025 № 3312, що підтверджено платіжним документом.

Разом із тим суд ураховує пояснення позивача про те, що такий платіжний документ не був пред`явлений старшому державному виконавцю у межах виконавчого провадження про сплату штрафу у межах десятиденного строку установленого постановою від 22.08.2025, що унеможливило вчинення старшим державним виконавцем виконавчих дій та прийняття рішень передбачених Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням цих обставин.

Стосовно пояснень позивача про те, що копія платіжного документу була отримана третьою особою у межах строку для добровільної сплати штрафу, суд оцінює критично, адже не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжена обов`язком довести «небезпідставність» своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази, зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

В силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024 у справі №400/1217/23: 1) обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 2) позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів; 4) посилання позивача на те, що в силу вимог частини 2 статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною 1 цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч. 1 ст. 77 та ч. 2 ст. 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 по справі №520/2261/19, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною 1 цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Інших важливих даних на обґрунтування своїх позовних вимог, що стосуються неправомірності дій відповідача при прийняті оскаржуваних постанов, позивачем не наведено.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на викладене вище суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

У відповідності до ст. 139 КАС України судові витрати понесені позивачем необхідно покласти на останнього.

Керуючись статтями 241-246, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в :

У адміністративному позові ОСОБА_1 до Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування постанов - відмовити.

Судові витрати понесені позивачем ОСОБА_1 покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, згідно з ч. 6 ст. 287 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 272 КАС України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ;

відповідач Холодногірсько-Новобаварський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, місцезнаходження місто Харків, вулиця Полтавський Шлях, будинок № 46, ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ІНФОРМАЦІЯ_2 , місцезнаходження АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено та підписано суддею 23.02.2026.

Суддя М. І. Садова