Справа № 140/673/26
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2026-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року ЛуцькСправа № 140/673/26

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулась до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) з наступними позовними вимогами:

1) визнати протиправним та скасувати рішення №02 від 26.12.2025 про відмову в перерахунку пенсії;

2) зобов`язати зарахувати до стажу роботи в подвійному розмірі період роботи з 01 січня 2004 року по 01 квітня 2024 року у Львівській інфекційній лікарні м. Львова (Комунальній інфекційній клінічній лікарні м. Львова, Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня». Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня») відповідно до статті 60 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІ1 «Про пенсійне забезпечення» та здійснити перерахунок пенсії за віком, виплату провести з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та з 15.04.2009 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Позивач вважаючи, що розрахунок розміру пенсійного забезпечення з врахуванням всіх періодів моєї трудової діяльності та заробітних плат для обчислення пенсії на даний момент є недостатнім та не відповідає Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Закону України про «Про пенсійне забезпечення», 18.12.2025 звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про зарахування до мого страхового стажу періоду роботи з 04.11.1993 по 01.04.2024 у Львівській інфекційній лікарні м. Львова (Комунальній інфекційній клінічній лікарні м. Львова, Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня», Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня») на посаді санітарки 4-го санітарного відділення та молодшої медсестри по догляду за хворими 4-го відділення відповідно до записів в трудовій книжці НОМЕР_1 у подвійному розмірі відповідно до Закону України від 10.07.2003 №1110-IV «Про внесення зміни до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 60 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХII«Про пенсійне забезпечення».

За принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Волинській області було визначено органом, уповноваженим розглянути заяву про перерахунок пенсії.

Рішенням №02 від 26.12.2025 ГУ ПФУ у Волинській області позивачу було відмовлено у перерахунку пенсії.

На думку позивача відповідач вчинив протиправні дії, які полягають у не здійсненні перерахунку та виплату пенсії, зарахувавши до стажу роботи в подвійному розмірі період роботи з 01.01.2004 по 01.04.2024, тому звернулась до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до частини першої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Копію ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі відповідач отримав 22.01.2026 у зареєстрований через підсистему «Електронний суд» кабінет, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

02.02.2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якій зазначив, що порядок та умови обчислення стажу роботи, який дає право на пенсію, до 01.01.2004 визначалися Законом України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ).

Відповідно до статті 60 Закону № 1788-ХІІ, в редакції Закону України від 10.07.2003 №1100-ІV «Про внесення змін до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Таким чином, пільгове обчислення страхового стажу відповідно до статті 60 Закону №1788-ХІІ застосовується для розрахунку пенсії по 31.12.2003, а з 01.01.2004 страховий стаж обчислюється за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку в одинарному розмірі.

Для зарахування періоду роботу з 01.01.2004 по 01.04.2024 підстави відсутні, оскільки з 01.01.2004 страховий стаж обчислюється за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку в одинарному розмірі.

Таким чином, зважаючи на вищезазначені норми чинного законодавства, за заявою позивача від 18.12.2025 ГУ ПФУ у Волинській області прийнято рішення від 26.12.2025 №02 про відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії відповідно до наданих документів. Зазначене рішення є правомірним та не суперечить нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких мотивів та підстав.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та з 15.04.2009 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до протоколу/розпорядження про призначення/перерахунок пенсії від 31.10.2025 страховий стаж позивача, що врахований для розрахунку пенсійного забезпечення становить 57 років 6 місяців 20 днів.

Крім цього, відповідно до довідки про стаж, що врахований для розрахунку пенсії зазначено, що період роботи з 04.11.1993 по 31.12.2003 зараховується до страхового стажу позивача у подвійному розмірі, оскільки позивач працювала в Інфекційній клінічній лікарні м. Львова.

Згідно із записами трудової книжки НОМЕР_2 з 04.11.1993 позивача було прийнято на роботу в Інфекційну клінічну лікарню м. Львова та працювала ОСОБА_1 в цій лікарні на посаді молодшої медсестри по догляду за хворими 4-го відділення до 01.04.2024.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що у подвійному розмірі до її страхового стажу має зараховуватись весь період роботи у Інфекційній клінічній лікарні м. Львова (Комунальній інфекційній клінічній лікарні м. Львова, Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня», Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня») на посаді санітарки 4-го санітарного відділення та молодшої медсестри по догляду за хворими 4-го відділення, а саме з 04.11.1993 по 01.04.2024 рік.

Вважаючи, що розрахунок розміру пенсійного забезпечення з врахуванням всіх періодів моєї трудової діяльності та заробітних плат для обчислення пенсії на даний момент є недостатнім та не відповідає Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Закону України про «Про пенсійне забезпечення», 18.12.2025 позивач звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про зарахування до мого страхового стажу періоду роботи з 04.11.1993 по 01.04.2024 у Львівській інфекційній лікарні м. Львова (Комунальній інфекційній клінічній лікарні м. Львова, Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня», Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня») на посаді санітарки 4-го санітарного відділення та молодшої медсестри по догляду за хворими 4-го відділення відповідно до записів в трудовій книжці НОМЕР_1 у подвійному розмірі відповідно до Закону України від 10.07.2003 №1110-IV «Про внесення зміни до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 60 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХII«Про пенсійне забезпечення».

Згідно пункту 4.2 (ост. абзац) Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за принципом екстериторіальності документи позивача для перерахунку пенсії були направлені на розгляд до ГУ ПФУ у Волинській області, яким і прийнято рішення №02 від 26.12.2025 про відмову у перерахунку пенсії.

В своєму рішенні відповідач зазначає, що період з 04.11.1993 по 31.12.2003 був зарахований до пільгового так і до страхового стажу у подвійному розмірі, період роботи з 01.01.2004 по 01.04.2024 у подвійному розмірі обчислюється тільки для визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону №1058 та за результатами розгляду матеріалів пенсійної справи встановлено, що для проведення перерахунку пенсії відповідно до наданих документів підстави відсутні.

Також, листом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 02.01.2026 №357-37878/Д-02/8-1300/26 позивача було повідомлено, що абзацом 3 частини 4 статті 24 Закону №1058 визначено, що пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 01.01.2004 застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Зокрема зазначають, що пільгове обчислення страхового стажу відповідно до статті 60 Закону №1788 застосовується для розрахунку пенсії по 31.12.2003, а з 01.01.2004 - страховий стаж обчислюється за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку у одинарному розмірі.

З вище наведеними обґрунтуваннями та рішенням територіального органу Пенсійного фонду України позивач категорично не згідна, тому звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частини 1 і 2 даної статті).

Законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV).

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 24 Закону України №1058-IV страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637).

Відповідно до пунктів 1-2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших-документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Отже, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній застосовуються норми Порядку №637 щодо підтвердження трудового стажу.

Як встановлено згідно із записами трудової книжки НОМЕР_2 з 04.11.1993 позивача було прийнято на роботу в Інфекційну клінічну лікарню м. Львова та працювала на посаді молодшої медсестри по догляду за хворими 4-го відділення до 01.04.2024.

Відповідно до рішення №02 від 26.12.2025 вбачається, що з 04.11.1993 по 31.12.2003 позивачу був зарахований до пільгового так і до страхового стажу у подвійному розмірі, однак зазначено, що період роботи з 01.01.2004 по 01.04.2024 у подвійному розмірі обчислюється тільки для визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону №1058. Інших підстав для відмови рішення не містить.

Відтак, судом встановлено, що позивачка у спірний період з 01.01.2004 по 01.04.2024 працювала в року у Львівській інфекційній лікарні м. Львова (Комунальній інфекційній клінічній лікарні м. Львова, Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня», Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня») на посаді санітарки 4-го санітарного відділення та молодшої медсестри по догляду за хворими 4-го відділення, однак, такий період роботи позивачки не враховано у подвійному розмірі, що підтверджується матеріалами справи.

Суд вказує, що 01.01.2004 набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).

Так, положеннями статті 60 Закону №1788-XII передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Прикінцевими положеннями Закону №1058-IV визначено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за списками № 1 і 2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України та Пенсійного Фонду України від 29.12.2005 №625/15-05/039-6 №10.01.09/2606 №16918/02-20 заклади охорони здоров`я: протитуберкульозні кабінети, психіатричні кабінети, кабінети інфекційних захворювань, психоневрологічні відділення, психіатричні бригади швидкої допомоги відносяться до таких, час роботи в яких зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.

Нормами пункту 16 Прикінцевих положень Закону №1058-IV передбачено, що положення Закону України №1788-ХІІ застосовуються у частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

З огляду на системний аналіз зазначених норм, суд дійшов висновку, що Закон України №1058-IV не передбачає обмежень щодо застосування статті 60 Закону України №1788-ХІІ під час обчислення пільгового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах, а сама редакція статті 60 Закону України № 1788-ХІІ є чинною на теперішній час.

Положення статті 24 Закону України №1058-IV також не скасовують та не зупиняють дію статті 60 Закону №1788-ХІІ.

Аналогічна правова позиція щодо застосування положень статті 24 Закону №1058-IV та статті 60 Закону № 1788-ХІІ викладена у постановах Верхового Суду від 04.12.2019 у справі №689/872/17 та від 27.02.2020 у справі №462/1713/17, які, у силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов`язковими для врахуванням.

Суд зазначає, що відповідно до приписів статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», вказані періоди роботи позивачки у інфекційному закладі охорони здоров`я підлягають зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.04.2023 у справі №160/14078/22.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 04.12.2019 у справі №689/872/17 та від 20.04.2022 у справі №214/3705/17, у яких суд залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими зобов`язано відповідачів зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи позивачів в інфекційних закладах після 01.01.2004, тобто після дати набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Врахуючи наведене суд вважає, що оскільки позивач не змінювала місце роботи та з 04.11.1993 по 01.04.2024 у Львівській інфекційній лікарні м. Львова (Комунальній інфекційній клінічній лікарні м. Львова, Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня», Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня») на посаді санітарки 4-го санітарного відділення та молодшої медсестри по догляду за хворими 4-го відділення, відповідно до записів в трудовій книжці НОМЕР_1 , тому вона має право на зарахування стажу у подвійному розмірі відповідно до Закону України від 10.07.2003 №1110-IV «Про внесення зміни до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 60 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХII «Про пенсійне забезпечення».

Отже доводи відповідача про те, що періоди роботи позивачки з 01.01.2004 в інфекційному закладі охорони здоров`я не підлягають зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відтак, слід визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області №02 від 26.12.2025 про відмову у перерахунку пенсії згідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Разом з тим, суд зауважує, що у суду відсутня інформація про періоди перебування позивачки у відпустках без збереження заробітної плати.

Згідно з частинами 1, 2 статті 84 Кодексу законів про працю України (в редакції, станом на час спірних правовідносин) у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки" працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та роботодавцем, але не більше 15 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено, що відпустка без збереження заробітної плати є одним з видів відпусток.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про відпустки» (в редакції, станом на час спірних правовідносин) за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Статтею 181 Кодексу законів про працю України передбачено, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 08.02.2016 №713/039/161-16 періоди, зокрема, відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють в шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше 1 місяця в календарному році.

Водночас, пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах передбачено статтею 60 Закону №1788-ХІІ. Зокрема, вказаною нормою Закону №1788-ХІІ передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Статтею 21 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством (стаття 30 Кодексу законів про працю України).

Отже, робота в розумінні статей 21, 30 Кодексу законів про працю України є виконання певних дій працівником в межах трудових правовідносин за трудовим договором.

Аналіз наведених норм прав свідчить про те, що пільги, передбачені статтею 60 Закону №1788-ХІІ, стосуються саме часу фактичного виконання роботи в деяких медичних закладах, вказаних у цій статті, внаслідок чого, на думку суду, період перебування осіб, які працюють у цих закладах, у відпустці без збереження заробітної плати зараховується до спеціального стажу роботи, проте в одинарному розмірі.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29.03.2019 у справі №314/404/17, від 28.11.2019 у справі № 349/422/16-а.

З врахуванням наведеного суд доходить висновку, що слід зрахувати позивачу до стажу роботи в подвійному розмірі період з 01.01.2004 по 01.0.2024 у Львівській інфекційній лікарні м. Львова (Комунальній інфекційній клінічній лікарні м. Львова, Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня». Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня»), однак без урахування періодів перебування у відпустці без збереження заробітної плати.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).

Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стосовно позовних вимог зобов`язального характеру заявлених до ГУ ПФУ у Волинській області, суд враховує наступне.

Згідно з частиною першою статті 44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1) (далі - Порядок №22-1).

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку №22-1 заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно з пунктом 4.2 розділу IV Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3. розділу IV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами пункту 4.10 розділу IV Порядку №22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне:

- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10);

- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Так, у межах спірних правовідносин заява позивача про заявою про зарахування до мого страхового стажу періоду роботи з 01.01.2004 по 01.04.2024 у Львівській інфекційній лікарні м. Львова (Комунальній інфекційній клінічній лікарні м. Львова, Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня», Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня») на посаді санітарки 4-го санітарного відділення та молодшої медсестри по догляду за хворими 4-го відділення відповідно до записів в трудовій книжці НОМЕР_1 у подвійному розмірі відповідно до вимог ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Волинській області та за результатом її розгляду прийнято спірне рішення.

Суд зауважує, що відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є саме орган державної влади суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23, від 07.05.2024 в справі №460/38580/22, від 18.09.2024 в справі №240/6201/23.

Відтак, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу IV Порядку №22-1 належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання призначити пенсію є саме ГУ ПФУ у Волинській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглянув заяву ОСОБА_1 про призначенні пенсії та прийняв рішення про відмову.

Суд зазначає, що частини 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання в електронній або паперовій формі заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Відповідно до часини 4 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35,частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

Отже, право на перерахунок пенсії реалізується шляхом подання відповідної заяви, а виплата перерахованих сум здійснюється з дати такого звернення. Суд зазначає, що позивач звернувся із заявою про перерахунок пенсії - 18.12.2025, тому саме з цієї дати слід відповідачу здійснювати перерахунок.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області необхідно здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 18.12.2025, зарахувавши до стажу роботи в подвійному розмірі період роботи з 01.01.2004 по 01.04.2024, без урахування періодів перебування у відпустці без збереження заробітної плати, у Львівській інфекційній лікарні м. Львова (Комунальній інфекційній клінічній лікарні м. Львова, Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня». Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня») відповідно до статті 60 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІ1 «Про пенсійне забезпечення», та в провести виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Суд зауважує, що позовні вимоги слід задовольнити частково, оскільки судом обраний інший спосіб захисту прав позивача.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 1 331,20 грн, згідно квитанції від 15.01.2026. Суд звертає увагу, що сума судового збору підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі, оскільки часткове задоволення позову стосується способу захисту порушеного права, обраного судом.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області №02 від 26 грудня 2025 року про відмову в перерахунку пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити з 18 грудня 2025 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 , зарахувавши до стажу роботи в подвійному розмірі період роботи з 01 січня 2004 року по 01 квітня 2024 року, без урахування періодів перебування у відпустці без збереження заробітної плати, у Львівській інфекційній лікарні м. Львова (Комунальній інфекційній клінічній лікарні м. Львова, Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня». Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня») відповідно до статті 60 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІ1 «Про пенсійне забезпечення, та провести виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 6, ).

Суддя В.В. Дмитрук