Справа № 140/274/26
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2026-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року ЛуцькСправа № 140/274/26

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач 1), Міністерства оборони України (далі МО України, відповідач 2) з наступними позовними вимогами:

1) визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у виплаті компенсації витрат, понесених військовослужбовцем ОСОБА_1 на лікування у загальній сумі 147 990 гривень 64 копійки;

2) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію витрат на лікування у загальній сумі 147 990 гривень 64 копійки, які фактично понесені ним у зв`язку з оперативним втручанням, придбанням та встановленням імплантатів, відповідно до поданих платіжних документів.

Позивач зазначає, що є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 , проходить службу на посаді заступника командира 1 зенітної кулеметної роти з психологічної підтримки персоналу. У зв`язку з виконанням службових обов`язків та тривалими навантаженнями позивач отримав прогресуюче ушкодження колінного суглоба, що підтверджується медичними документами.

Проведення оперативного втручання позивачу було терміновим, що підтверджується медичними висновками та станом здоров`я позивача на момент звернення. Позивач перебував у стані гострого больового синдрому лівого колінного суглоба, який супроводжувався вираженим обмеженням рухливості, прогресуючими статико-динамічними порушеннями та ризиком погіршення опорно-рухової функції.

24.06.2025 позивачу проведено оперативне втручання у приватному медичному закладі ТзОВ «MedClinic», а саме: тотальне цементне ендопротезування лівого колінного суглоба.

Згідно з направленням ВЧ НОМЕР_1 №415 від 19.06.2025, 24.06.2025 позивачу було проведено термінове оперативне втручання тотальне цементне ендопротезування лівого колінного суглоба у приватному медичному закладі ТзОВ «MedClinic».

Загальна вартість лікування, підтверджена рахунками, договорами, платіжними дорученнями та іншими офіційними документами, склала 147 548,20 грн. Витрати на зазначене лікування не були покриті за рахунок державного бюджету, попри те, що лікування здійснювалося відповідно до направлення військової частини, а також у зв`язку з медичними показаннями, безпосередньо пов`язаними зі службовими обставинами.

Позивач засобами поштового зв`язку звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із відповідною заявою та комплектом необхідних документів, у якій просив нарахувати та виплатити йому компенсацію понесених витрат на лікування, здійснене за направленням військової частини та з медичних показань. До звернення були додані копії договору на медичні послуги, рахунків, актів, платіжних документів та медичної документації, що підтверджують факт проведення оперативного втручання і понесені витрати.

Однак, позивач отримав відмову у виплаті компенсації, що свідчить про протиправність дій військової частини щодо реалізації державних гарантій стосовно медичного забезпечення військовослужбовців.

Позивач вважає, що така відмова суперечить нормам законодавства, які прямо зобов`язують компенсувати витрати на лікування у приватному медичному закладі, якщо лікування здійснювалося за направленням військової частини, та з огляду на медичну необхідність. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

Представник відповідача у відзиві позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими, безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції вказав, що за дорученням Департаменту юридичного забезпечення МО України, на підставі наказу Міністерства оборони України від 30.12.2016 року №744 та наказу Міністерства оборони України від 16.05.2016 року №259, Західним територіальним юридичним відділом здійснюється захист інтересів МО України у справі №140/274/26.

МО України здійснює забезпечувальну діяльність Збройних Сил України, не здійснює безпосереднє керівництво ними, не здійснює безпосередньої виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України і не може володіти інформацією щодо зазначеного військовослужбовця.

Представник відповідача зауважує, що позивач оскаржує бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 , яка підпорядковується ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке в свою чергу підпорядковується Генеральному штабу Збройних Сил України, а не Міністерства оборони України.

Генеральний штаб Збройних Сил України є окремою юридичною особою, має право самостійно представляти інтереси відповідних командувань і військових частин що є в їх підпорядкуванні, за необхідності.

А відтак відповідач 2 вважає, що залучення МО України як третьої особи є необґрунтованим.

Щодо даного відзиву суд зауважує, що МО України залучено як співвідповідача, а не як 3-тю особу, як зазначає відповідач 2 у відзиві на позовну заяву, тому зазначення щодо безпідставності залучення МО України як 3-тю особу є необґрунтованим.

30.01.2026 через систему «Електронний суд» надійшла від представника позивача відповідь на відзив у якій зазначила, що МО України є належним відповідачем у справі, оскільки згідно зі статтею 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава в особі Міністерства оборони України гарантує безоплатне медичне забезпечення військовослужбовців. Компенсація витрат на лікування у разі його проведення не у військовому медзакладі це гарантоване державою право, реалізація якого покладена на відповідний центральний орган виконавчої влади у сфері оборони, тобто на МОУ.

Військова частина діє від імені МО України, а компенсація витрат є бюджетним зобов`язанням держави.

Представник позивача зауважує, що МО України та ВЧ НОМЕР_1 виступають у справі як співвідповідачі, що діють у межах єдиної вертикалі державного управління у сфері оборони та медичного забезпечення військовослужбовців.

У зв`язку з викладеним, вважаю доводи МО України необґрунтованими, такими, що не відповідають нормам чинного законодавства, та прошу суд не брати їх до уваги при вирішенні справи.

Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до таких висновків.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 , проходить службу на посаді заступника командира 1 зенітної кулеметної роти з психологічної підтримки персоналу. У зв`язку з виконанням службових обов`язків та тривалими навантаженнями позивач отримав прогресуюче ушкодження колінного суглоба, що підтверджується медичними документами.

Позивач є учасником бойових дій, проведення оперативного втручання позивачу було терміновим, що підтверджується медичними висновками та станом здоров`я позивача на момент звернення.

ОСОБА_1 перебував у стані гострого больового синдрому лівого колінного суглоба, який супроводжувався вираженим обмеженням рухливості, прогресуючими статико-динамічними порушеннями та ризиком погіршення опорно-рухової функції.

Позивач зазначає, що медичні працівники попередили про необхідність оперативного втручання, оскільки затримка з проведенням операції могла призвести до: необоротного руйнування суглобових структур, подальшого поглиблення дегенеративних змін, хронізації больового синдрому, істотного обмеження здатності до проходження військової служби.

У державних медичних установах на момент направлення не було можливості виконати термінову операцію тривалі черги та неможливість забезпечити проведення втручання у строки, визначені медичними показаннями.

Саме тому позивач був направлений до приватного медичного закладу ТзОВ «MedClinic» для негайного проведення оперативного втручання, яке було життєво необхідним та невідкладним за медичними критеріями.

24.06.2025 позивачу проведено оперативне втручання у приватному медичному закладі ТОВ «MedClinic», а саме: тотальне цементне ендопротезування лівого колінного суглоба.

Згідно з направленням ВЧ НОМЕР_1 №415 від 19.06.2025, 24.06.2025 позивачу було проведено термінове оперативне втручання тотальне цементне ендопротезування лівого колінного суглоба у приватному медичному закладі ТОВ «MedClinic». Діагноз згідно з МКХ-10 АМ: М17.1 інший первинний гонартроз; заключний діагноз: посттравматичний лівобічний гонартроз ІІІ ступеня, статико-динамічні порушення, больовий синдром.

Лікування позивача здійснено на загальну суму, що складається з кількох частин, а саме:

- 90 190,00 грн витрати на придбання імплантатів та спеціалізованого медичного набору для ендопротезування колінного суглоба (платіжна інструкція № TAE1-CH7A-5P6K-C773 від 20.06.2025),ФОП ОСОБА_2 РОНКРПП НОМЕР_2 .

- 55 216,44 грн витрати на придбання імплантатів та спеціалізованого медичного набору для ендопротезування колінного суглоба (платіжна інструкція № M41M-75C0-8HXT-TA7C від 26.06.2025 на підставі договору, укладеного з ТзОВ «MedClinic».

- 2 584,20 грн витрати на медикаменти, пов`язані з передопераційною підготовкою та післяопераційним лікуванням (квитанція долучена ТзОВ Подорожник).

Загальна сума понесених витрат та необхідної компенсації становить 147 990,64 грн.

Витрати на зазначене лікування не були покриті за рахунок державного бюджету, попри те, що лікування здійснювалося відповідно до направлення військової частини, а також у зв`язку з медичними показаннями, безпосередньо пов`язаними зі службовими обставинами.

Позивач наголошує, що був змушений укласти договір про надання платних медичних послуг з ТОВ «MedClinic», оскільки йому було рекомендовано в найкоротший термін провести оперативне втручання із встановлення ендопротезу колінного суглоба.

ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із відповідною заявою та комплектом необхідних документів, у якій просив нарахувати та виплатити йому компенсацію понесених витрат на лікування, здійснене за направленням військової частини та з медичних показань. До звернення були додані копії договору на медичні послуги, рахунків, актів, платіжних документів та медичної документації, що підтверджують факт проведення оперативного втручання і понесені витрати.

Однак, позивач отримав відмову у виплаті компенсації, що свідчить про протиправність дій військової частини щодо реалізації державних гарантій стосовно медичного забезпечення військовослужбовців.

Вважаючи протиправною відмову ВЧ НОМЕР_1 у виплаті компенсації витрат, понесених військовослужбовцем ОСОБА_1 на лікування у загальній сумі 147 990,64 грн, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі по тексту - Закон №2011) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті першої Закону №2011 соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

В силу статті 1-2 Закону №2011 військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

За правилами підпункту 1 пункту 1 статті 3 Закону №2011 дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Частиною першою статті 11 Закону №2011 передбачено, серед іншого, що охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 11 Закону № 2011-ХІІ визначено право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу.

Охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби.

Військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Приписами Закону №2011-ХІІ не передбачено лікування військовослужбовців в приватних закладах охорони здоров`я.

Відповідно до статті 23 Закону №2011-XII фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Механізм надання лікувально-профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, патолого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами (далі - медична допомога) осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та інших військових формувань, Держспецтрансслужби, у тому числі курсантів і слухачів військово-навчальних закладів (далі - військовослужбовці) у військово-медичних закладах інших військових формувань та надання установами, закладами і підрозділами державної санітарно-епідеміологічної служби Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, СБУ, Головного управління Національної гвардії, інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування (далі - центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування) послуг щодо забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя визначений Порядком надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923 (далі - Порядок №1923)

Відповідно до пункту 3-2 Порядку №1923, що був внесений на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 19.04.2022 №458 та набрав чинності 19.04.2022, на період дії правового режиму воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану на території України витрати на надання військовослужбовцям медичної допомоги військово-медичними закладами, зазначеними у пункті 1 цього Порядку, здійснюються за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання відповідних закладів.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в України воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на 30 діб у подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє до тепер. Окрім того цим Указом Кабінет Міністрів (зобов`язано) невідкладно забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

Враховуючи викладене Кабінет Міністрів України на період дії воєнного стану визначив, що витрати на надання військовослужбовцям медичної допомоги військово-медичними закладами здійснюються за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання відповідних закладів.

Судом встановлено судом, що 24.06.2025 позивачу проведено оперативне втручання у приватному медичному закладі ТзОВ «MedClinic», а саме: тотальне цементне ендопротезування лівого колінного суглоба.

Згідно з направленням військової частини НОМЕР_1 №415 від 19.06.2025, 24.06.2025 позивачу було проведено термінове оперативне втручання тотальне цементне ендопротезування лівого колінного суглоба у приватному медичному закладі ТОВ «MedClinic». Діагноз згідно з МКХ-10 АМ: М17.1 інший первинний гонартроз; заключний діагноз: посттравматичний лівобічний гонартроз ІІІ ступеня, статико-динамічні порушення, больовий синдром.

Лікування позивача здійснено на загальну суму, що складається з кількох частин, а саме:

- 90 190,00 грн витрати на придбання імплантатів та спеціалізованого медичного набору для ендопротезування колінного суглоба (платіжна інструкція № TAE1-CH7A-5P6K-C773 від 20.06.2025),ФОП ОСОБА_2 РОНКРПП НОМЕР_2 .

- 55 216,44 грн витрати на придбання імплантатів та спеціалізованого медичного набору для ендопротезування колінного суглоба (платіжна інструкція № M41M-75C0-8HXT-TA7C від 26.06.2025 на підставі договору, укладеного з ТзОВ «MedClinic».

- 2 584,20 грн витрати на медикаменти, пов`язані з передопераційною підготовкою та післяопераційним лікуванням (квитанція долучена ТзОВ Подорожник).

Загальна сума понесених витрат та необхідної компенсації становить 147 990,64 грн.

Позивач зазначає, що у державних медичних установах на момент направлення не було можливості виконати термінову операцію тривалі черги та неможливість забезпечити проведення втручання у строки, визначені медичними показаннями. Саме тому позивач був направлений до приватного медичного закладу ТзОВ «MedClinic» для негайного проведення оперативного втручання, яке було життєво необхідним та невідкладним за медичними критеріями.

Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста від 11.06.2025, виданого національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь», що рекомендовано оперативне лікування (тотальне ендопротезування лівого колінного суглобу) в плановому порядку, за направлення командира військової частини.

Суд зауважує, що з наданих позивачем документів не вбачається екстреного оперативного втручання та не зазначені строки, які необхідні для оперативного втручання.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

До складу Міноборони входить Військово-медичний департамент, який є структурним підрозділом апарату Міністерства оборони України, який призначений для формування та реалізації державної політики в галузі охорони здоров`я військовослужбовців та ветеранів військової служби, членів їх сімей, ветеранів війни та інших категорій громадян, яким згідно законодавства України може надаватися медична допомога в закладах охорони здоров`я Збройних Сил України.

Одним із завдань Військово-медичного департаменту Міноборони є забезпечення реалізації права на охорону здоров`я та медичну допомогу, визначення порядку санаторно-курортного лікування військовослужбовців та ветеранів військової служби, членів їх сімей, ветеранів війни, працівників Збройних Сил України та інших категорій громадян, яким законодавчо надано право користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України.

Матеріалами адміністративної справи підтверджено, що 24.06.2025 позивачу здійснено оперативне втручання у приватному медичному закладі ТзОВ «MedClinic», а саме: тотальне цементне ендопротезування лівого колінного суглоба, яке проведено за кошти військового.

В адміністративному позові позивач просить стягнути на його користь суму у розмірі 147 990,64 грн., яка складається з:

- 90 190,00 грн витрати на придбання імплантатів та спеціалізованого медичного набору для ендопротезування колінного суглоба (платіжна інструкція № TAE1-CH7A-5P6K-C773 від 20.06.2025),ФОП ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 .

- 55 216,44 грн витрати на придбання імплантатів та спеціалізованого медичного набору для ендопротезування колінного суглоба (платіжна інструкція № M41M-75C0-8HXT-TA7C від 26.06.2025 на підставі договору, укладеного з ТзОВ «MedClinic»).

- 2 584,20 грн витрати на медикаменти, пов`язані з передопераційною підготовкою та післяопераційним лікуванням (квитанція долучена ТзОВ «Подорожник»).

Разом з тим, зазначена сума вартості на придбання імплантатів та спеціалізованого медичного набору для ендопротезування колінного суглоба у розмірі 90 190,00 грн та 55 216,44 грн, сплачені позивачем ФОП ОСОБА_2 , та ТзОВ «MedClinic»; витрати на медикаменти, сплачені ТзОВ «Подорожник», що суперечить положенням абз. 4 пункту 1 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Суд зазначає, що оплата вартості на придбання імплантатів та спеціалізованого медичного набору для ендопротезування колінного суглоба, витрати на медикаменти фізичній особі-підприємцю чи юридичні особі свідчить про те, що лікування та закупівля медичного обладнання були здійснені позивачем поза межами передбаченого законодавством порядку забезпечення військовослужбовців медичною допомогою та відповідним обладнанням, оскільки відповідно до положень вищезазначеної норми права, такі витрати мали бути погоджені та забезпечені через військово-медичні заклади або інші державні програми, що у даному випадку не відбулося.

Як убачається з матеріалів справи, медична допомога позивачу була надана у ТзОВ «MedClinic». Водночас позивачем не надано доказів на підтвердження оплати ним самої медичної допомоги, отриманої у зазначеному закладі.

Медичне забезпечення осіб із складових сил оборони та сил безпеки, постраждалих у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, організовано з урахуванням Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, статті 3 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.

Зазначеними нормативно-правовими актами встановлено, що військовим командуванням, в межах повноважень, надано право разом з органами виконавчої влади, військовими адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати заходи правового режиму.

З метою визначення стратегії та основних напрямів розвитку медичного забезпечення Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями під час дії особливого періоду, надзвичайного стану та інших кризових ситуацій Кабінет Міністрів України 31.10.2018 затвердив Воєнно-медичну доктрину України (далі - Постанова №910).

Пунктом 7 розділу ІІ Постанови №910 визначено основні складові (елементи) системи охорони здоров`я військовослужбовців.

Основою системи охорони здоров`я військовослужбовців є медичні служби (військово-медичні підрозділи, військові заклади охорони здоров`я та органи управління медичним забезпеченням), а також визначена кількість закладів охорони здоров`я системи охорони здоров`я цивільного населення.

До них належать медичні служби Збройних Сил, МВС, Національної гвардії, СБУ, Держприкордонслужби, Держспецзв`язку, Служби зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужби.

Медичні служби утворюються відповідно до потреб Збройних Сил та інших військових формувань, мають систему управління, організаційно-штатну структуру та визначений комплект сил і засобів.

У воєнний час для надання всіх видів медичної допомоги, медичної і психологічної реабілітації поранених (хворих) утворюються функціональні об`єднання закладів охорони здоров`я Міноборони, МВС, інших військових формувань та системи охорони здоров`я цивільного населення.

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 №352-р «Деякі питання медичного забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських, які беруть участь в антитерористичній операції», з метою встановлення механізму організації надання військовослужбовцям вторинної (спеціалізованої) і третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги та підготовки визначених цивільних закладів охорони здоров`я затверджено «Інструкцію щодо механізму організації надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги військовослужбовцям у закладах охорони здоров`я, що залучаються для надання такої допомоги» (далі - Інструкція) та «Перелік закладів охорони здоров`я та державних установ НАМН, що залучаються для надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги військовослужбовцям Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів, особам рядового і начальницького складу та поліцейським, які беруть участь в антитерористичній операції та здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або в умовах запровадження воєнного чи надзвичайного стану»(далі - Перелік закладів).

Пунктом 1 Інструкції визначено механізм організації надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги військовослужбовцям Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів, особам рядового і начальницького складу та поліцейським, які беруть участь в антитерористичній операції та здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або в умовах запровадження воєнного чи надзвичайного стану (далі - військовослужбовці), в закладах охорони здоров`я адміністративно-територіальних одиниць (далі - заклади охорони здоров`я) та державних установах Національної академії медичних наук України (далі - НАМН).

Пункт 4 Інструкції визначає основні завдання закладів охорони здоров`я та державних установ НАМН, що залучаються для надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги військовослужбовцям:

прийом, реєстрація та облік щодо кількості поранених (хворих) військовослужбовців;

надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги і лікування поранених (хворих) військовослужбовців;

проведення медичної та фізичної реабілітації поранених (хворих).

У відповідності д абз. 1 пункту 7 Інструкції організація надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги пораненим (хворим) військовослужбовцям в закладах охорони здоров`я, що залучаються для надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги військовослужбовцям, покладається на МОЗ спільно з Міноборони.

Абзацом 1 пункту 9 Інструкції визначено, що надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги військовослужбовцям здійснюється медичними працівниками закладів охорони здоров`я та державних установ НАМН, що залучаються для надання такої медичної допомоги.

Суд зазначає, що ФОП ОСОБА_2 , ТзОВ «MedClinic», ТзОВ «Подорожник» не відноситься до переліку осіб, що залучаються для надання медичної допомоги військовослужбовцям, визначених вказаною Інструкцією.

Окрім того, згідно наказів Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 №379 «Щодо надання медичної допомоги в умовах: воєнного стану військовослужбовцям, які беруть участь в операції Об`єднаних сил2 та від 16.03.2022 №495 «Про організацію надання відновного лікування та реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я військовослужбовцям сил оборони», для надання медичної допомоги постраждалим і пораненим військовослужбовцям, залучаються заклади охорони здоров`я, які перебувають у сфері управління Міністерства охорони здоров`я України. Надання медичної допомоги потерпілим військовослужбовцям здійснюється на безоплатних засадах у цілодобовому режимі безвідмовно.

Таким чином, придбання військовослужбовцем медичного обладнання у фізичних осіб або приватних підприємців, з подальшим відшкодуванням витрачених коштів за рахунок державного бюджету, діючими нормативно-правовими актами України не передбачено.

Разом з тим, суд зауважує, що з листа ТзОВ «MedClinic», яке адресовано командиру ВЧ НОМЕР_1 , у відповідь на направлення №415 зазначено, що ТзОВ «MedClinic» не стягуватиме відшкодування вартості послуг з військової частини. Підтверджено у забезпечені надання медичної допомоги ТзОВ «MedClinic» за власний рахунок пацієнта.

Тобто, позивач погодився на здійснення оперативного втручання саме за свій рахунок, задля уникнення тривалої черги у державних закладах.

Суд також звертає увагу на те, що позивач обґрунтовує свої вимоги, зокрема, посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20.11.2018 по справі №808/887/17.

Однак, слід зазначити, що обставини цієї справи істотно відрізняються від тих, які розглядалися Верховним Судом у справі №808/887/17. Зокрема, предметом розгляду вказаної справи не було питання компенсації витрат на придбання медичного обладнання у фізичної особи-підприємця. Висновки, викладені у вказаній постанові, стосувалися інших правовідносин та були сформовані з урахуванням нормативно-правових актів, які діяли на той час.

У даній справі предметом спору є компенсація витрат, понесених позивачем на придбання медичного обладнання у фізичної особи-підприємця, що не узгоджується з положеннями чинного законодавства та порядку, встановленого для медичного забезпечення військовослужбовців.

Таким чином, посилання позивача на зазначену постанову Верховного Суду є необґрунтованим, оскільки позивачем не враховано відмінності у фактичних обставинах та правовому регулюванні цих справ.

Аналізуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення вартості медичного обладнання, придбаного у фізичної особи-підприємця, товариствам з обмеженою відповідальністю не підлягають задоволенню. Відповідно до норм чинного законодавства України, забезпечення військовослужбовців необхідними медичними послугами та обладнанням здійснюється через військово-медичні заклади або інші заклади охорони здоров`я, що діють у межах державних програм медичного забезпечення.

Оплата ж позивачем вартості придбання імплантатів та спеціалізованого медичного набору для ендопротезування колінного суглоба та витрати на медикаменти фізичній особі-підприємцю та юридичним особам (ТзОВ «MedClinic», ТзОВ Подорожник) без дотримання встановлених процедур суперечить вимогам Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки не узгоджується з порядком, передбаченим для фінансування таких витрат за рахунок державного бюджету.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправності дій відповідачів щодо відмови у виплаті вартості лікування позивача та стягнення витрат на лікування останнього в розмірі 147 990,64 грн.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи висновок суду по суті позову понесені позивачем судові витрати покладаються на нього. Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, що підлягають розподілу за наслідками прийняття цього рішення суду.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач 1: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Відповідач 2: Міністерство оборони України (проспект Повітряних Сил, 6, місто Київ, 03049, ).

Суддя В.В. Дмитрук