Справа № 200/6778/25
Суддя: Молочна І.С.
Дата ухвалення: 2026-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про повернення заяви без розгляду

25 лютого 2026 року Справа №200/6778/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Молочної І. С., ознайомившись із заявою позивача по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року у справі №200/6778/25, яке набрало законної сили 15 січня 2026 року, позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо видачі ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, що належить до видачі при звільненні, яка не відповідає формі та змісту, встановленому Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, та вимогам Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженою наказом Міністерства оборони України №232 від 29 квітня 2016 року, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за №768/28898 (у редакції, чинній на дату звільнення позивача зі служби 19 вересня 2024 року).

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виготовити та направити ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належить до видачі при звільненні, яка відповідає формі та змісту, встановленому Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, та вимогам Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженою наказом Міністерства оборони України №232 від 29 квітня 2016 року, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за №768/28898 (у редакції, чинній на дату звільнення позивача зі служби 19 вересня 2024 року).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

17 грудня 2025 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року у справі №200/6778/25 видано електронний виконавчий лист по справі.

09 лютого 2026 року позивач звернувся до суду із заявою, в якій просить суд:

1. Встановити наявність ознак умисного невиконання судового рішення у справі №200/6778/25 з боку керівника суб`єкта владних повноважень командира Військової частини НОМЕР_1 .

2. Постановити окрему ухвалу щодо виявлених порушень закону.

3. Направити окрему ухвалу до Донецької обласної прокуратури для вирішення питання про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України.

4. Повідомити позивача про результати розгляду цієї заяви.

Заява обґрунтована тим, що керівник суб`єкта владних повноважень командир Військової частини НОМЕР_1 , будучи належним чином обізнаним зі змістом судового рішення та встановленими судом порушеннями, умисно не забезпечив його виконання, а саме: замість реального виконання судового рішення, свідомо вчинив дії, спрямовані на імітацію його виконання, шляхом повторної видачі документа, який знову не відповідає формі та змісту, прямо визначеним у судовому рішенні; повторно застосував механізм зменшення вартості речового майна залежно від строку носіння, який не передбачений жодним нормативно-правовим актом; не застосував закупівельну вартість речового майна станом на 1 січня відповідного року, як того прямо вимагає постанова Кабінету Міністрів України №178. Позивач вважає, що має місце свідоме, повторне та цілеспрямоване невиконання судового рішення, що свідчить про наявність прямого умислу у діях керівника суб`єкта владних повноважень, та вбачає в діях керівника Військової частини НОМЕР_1 ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України.

Враховуючи перебування судді в освітніх заходах та у відпустці, питання про прийняття заяви вирішується після закінчення такої.

Ознайомившись із зазначеною заявою, суд враховує наступне.

В порядку статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява №60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до частин першої-третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Підсумовуючи викладене суд зазначає, що обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, яке гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 129-1 Конституції України та статтею 14 КАС України.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах регулює розділ IV КАС України.

Відповідно до частин першої-другої статті 381-1 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Відтак, виключно нормами статті 381-1 КАС України визначено конкретний перелік статей КАС України у порядку яких суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення, серед яких не значиться норми статті 249 КАС України.

Відповідно до статті 166 КАС України, при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування тощо щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до положень частини першої статті 167 КАС України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити:

1) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;

2) найменування суду, до якого вона подається;

3) номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), якщо заява (клопотання, заперечення) подається після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі;

4) зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника;

5) підстави заяви (клопотання, заперечення);

6) перелік документів та інших доказів (за наявності), що додаються до заяви (клопотання, заперечення);

7) інші відомості, які вимагаються цим Кодексом.

Вимога вказати в заяві по суті справи, скарзі, заяві, клопотанні або запереченні ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України стосується лише юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України. Іноземна юридична особа подає документ, що є доказом її правосуб`єктності за відповідним законом іноземної держави (сертифікат реєстрації, витяг з торгового реєстру тощо).

До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Водночас, відповідно до частини другої статті 167 КАС України якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.

Як вже зазначено судом вище, 09 лютого 2026 року до суду надійшла заява позивача, в якій останній серед іншого просить суд встановити наявність ознак умисного невиконання судового рішення у справі №200/6778/25 та постановити окрему ухвалу щодо виявлених порушень закону, з посиланням на норми статті 249 КАС України.

Водночас, позивачем не враховано, що нормами статті 381-1 КАС України не передбачено, що на стадії виконання рішення суду суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтею 249 КАС України.

Частиною першою статті 8 КАС України встановлено, що усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Відтак, оскільки заяву позивача щодо постановлення окремої ухвали на стадії виконання рішення суду подано не у відповідності до вимог КАС України, що не дає змоги її розглянути судом, суд висновує, що подана позивачем заява від 09 лютого 2026 року є очевидно безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку із чим суд повертає таку заяву у справі №200/6778/25 заявнику без розгляду.

Водночас, суд звертає увагу заявника на те, що повернення зазначеної заяви не перешкоджає позивачу звернутись до суду із заявами у порядку, встановленому статтями 287, 382382-3 та 383 КАС України.

Керуючись статтями 3, 8, 166, 167, 241-243, 248, 249, 373, 378, 382382-3, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

1. Заяву позивача від 09 лютого 2026 року у справі №200/6778/25 повернути заявнику без розгляду.

2. Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання.

Суддя І.С. Молочна