Справа № 380/23888/25
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2026-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2026 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БоксВей» про визнання протиправними та скасування рішень про коригування митної вартості товарів.

Обставини справи:

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «БоксВей» з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/900629/2 від 07.11.2025 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/900630/2 від 10.11.2025 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/900634/2 від 11.11.2025 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що декларантом під час митного оформлення товарів для підтвердження митної вартості (за ціною договору) митному органу надано усі основні документи, які передбачені ч. 2 ст. 53 МК України. Ці документи повністю підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, не містять розбіжностей чи ознак підробки, а відтак у митниці не було правових підстав для витребування у декларанта додаткових документів. Однак, всупереч положенням ч. 3 ст. 53 МК, відповідач витребував додаткові документи, вказавши на наявність надуманих розбіжностей та не підтвердження усіх складових митної вартості. Разом з тим, незважаючи на відсутність підстав для витребування додаткових документів, позивач, з метою усунення будь-яких сумнівів у достовірності заявленої декларантом митної вартості надав на вимогу митного додаткові документи, необхідні для визначення митної вартості. Однак, митний орган прийняв рішення про коригування митної вартості. Позивач вважає, що Львівською митницею не наведено причини неможливості проведення митного оформлення за заявленою позивачем митною вартістю товарів, тому такі скориговані вартості не можуть братися судом до уваги при вирішенні справи по суті. Позивач стверджує, що всі надані до митного оформлення документи у сукупності дають можливість однозначно дійти висновку про правильність визначення митної вартості імпортованого товару за основним методом. Тому, просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 09 грудня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами справи.

Відповідач позов не визнав, долучив до матеріалів справи відзив на позовну заяву, в якому зокрема зазначив, що Львівською митницею були встановлені невідповідності у поданих документах та відсутність належних відомостей, які обґрунтовують заявлені числові значення складових митної вартості, визначеної за основним методом. Враховуючи наведене, просить суд відмовити в позові.

Представником позивача подано відповідь на відзив. Вказує, що у позовній заяві зазначено та не спростовано відповідачем те, що декларантом подано всі наявні документи, що визначає ч. 2 ст. 53 Митного кодексу. На переконання представника, митниця була зобов`язана зазначити конкретні обставини, які викликали сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності. Декларації, що використовувались відповідачем для визначення митної вартості містили суттєві розбіжності, що унеможливлює використання їх як обєктивних джерел інформації. Вважає позовні вимоги обґрунтованими, просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

встановив:

16.06.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БоксВей» та компанією «TIANJIN U-NOD INTERNATIONAL TRADE CO., LTD», China укладено зовнішньоекономічний Контракт №KND062025, відповідно до якого Продавець поставляє та передає у власність Покупця меблі, а Покупець приймає та оплачує Товар згідно з інвойсами, які є невід`ємною частиною цього Контракту.

На виконання вимог зовнішньоекономічного Контракту №KND062025 від 16.06.2025 р., згідно Рахунку-фактури (інвойсу) №UND25279 від 13.08.2025 р. покупець придбав у продавця товар (Меблі для сидіння крісла, з оббивкою з тканини (екошкіра), з металевим каркасом, що обертаються, з регульовано висотою), загальною вартістю товару 10032,70 дол. США.

Позивач з метою митного оформлення вказаного товару 06.11.2025 р. подав до Львівської митниці електронну митну декларацію №25UA28U0 відповідно до якої заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначеними у графі 31 митної декларації.

Одночасно, декларантом позивача до митного контролю, разом з митною декларацією №25UA28U0 в якості підстави для застосування основного методу надано наступні документи, які місять відомості щодо ціни товару та дають можливість обчислити її, зазначені у графі 44 митної декларації:

- Зовнішньоекономічний договір (контракт) №KND062025 від 16.06.2025 р.;

- Рахунок-проформа №UND25279 від 16.06.2025 р.;

- Рахунок-фактура (iнвойс) №UND25279 від 13.08.2025р.;

- Пакувальний лист б/н від 13.08.2025 р.;

- Банківський платіжний документ, що стосується товару №51 від 28.08.2025 р.;

- Банківський платіжний документ, що стосується товару №9 від 24.06.2025 р.;

- Договір транспортного експедирування №2307/25-02 від 23.07.2025 р.;

- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги №2511025 від 03.11.2025 р.;

- Коносамент №BW25080266 від 21.08.2025 р.;

- Накладна УМВС №04025015 від 30.10.2025 р.;

- Автотранспортна накладна №UND25279 від 05.11.2025 р.;

- Митна декларація країни відправлення №00887443 від 17.08.2025 р;

- Лист пояснення б/н від 07.11.2025.

За наслідками опрацювання наданих документів Львівська митниця надіслала повідомлення з вимогою надати додаткові документи.

На цю вимогу позивач надав: прайс лист, інтернет пропозицію.

За результатами розгляду поданих документів Львівська митниця відмовила у митному оформленні товарів за заявленою митною вартістю у зв`язку з прийняттям рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/900629/2 від 07.11.2025 року.

Відмову у митному оформленні товарів відповідач оформив карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2025/064534.

З метою випущення товару у вільний обіг 07.11.2025 декларант позивача подав митну декларацію №25UA75U0, в якій вказав вартість товарів відповідно до оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товару.

Неможливість визнати заявлену декларантом митну вартість за основним методом посадова особа митного органу в рішенні про коригування митної вартості №UA209000/2025/900629/2 від 07.11.2025 року мотивувала тим, що:

- поставка товару здійснюється на підставі Контакту №KND062025 від 16.06.2025, укладеного між ТОВ «БОКСВЕЙ» та Компанією «TIANJIN U-NOD INTERNATIONAL TRADE CO., LTD». Пунктом 1.1. даного Договору зазначено, що Продавець поставляє та передає у власність Покупця меблі (надалі Товар), а Покупець приймає та оплачує Товар згідно з інвойсами, які є невід`ємною частиною цього Контракту. Оскільки, наданий інвойс (рахунок-фактура) може уточнювати та більш детально розкривати зміст договірних умов, тобто таким документом погоджуються істотні умови контракту, зокрема кожної окремої поставки, та такий є невід`ємною частиною контракту, а відтак додатком до такого, то такий документ підлягає погодженню, шляхом підписання сторонами. Поданий до митного оформлення інвойс UND25279 від 13.08.2025р. підписаний лише стороною Продавця, але не містить підпису Покупця. Крім цього пунктом 1.2. Контракту передбачено, що Продавець постачає товар партіями на підставі замовлень Покупця. Однак жодного замовлення до митного оформлення не надавалось. За даних обставин такий інвойс не вважається підписаним, а відтак таким, що узгоджує істотні умови конкретної партії товару, відповідно не є документом, що підтверджує числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; Загалом при детальнішому вивченні можна дійти висновку, що контракт в принципі не підписаний ніким з боку Продавця, а містить лише відтиск штампу з імітацією рукописних ієрогліфів;

- п.11 Контракту, передбачається, що даний контракт вступає в дію з моменту його підписання і діє до моменту виконання сторонами всіх зобов`язань щодо нього у повному обсязі. У той же час Контрактом не визначено поняття момент повного виконання. При цьому, із урахуванням того, що контракт укладено у м. Львів, Україна, то до такого застосовується законодавство України, а відтак строк дії договору обов`язково погоджується при укладенні сторонами (ч.3 ст. 180 ГКУ). При цьому строк - є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія. Однак контракт не містить положень щодо строку дії контракту, що не дозволяє перевірити його чинність на момент подання митної декларації щодо оцінюваних товарів;

- митна декларація країни експорту від 17.08.2025 №00887443 не може бути взята до уваги як документ, що підтверджує факт експорту товарів, через відсутність в ній дати експорту, у зв`язку з чим наведені в ній відомості не є остаточними, окрім того в графі «номер накладної(дорожнього листа)» наявний номер документу 258107543, який до митного оформлення не подано.

- одним із основних документів, що підтверджують митну вартість товарів є банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару (пункт 4 частини другої статті 53 Кодексу). Згідно з нормами Закону України від 21 червня 2018 року № 243- VIII «Про валюту і валютні операції», Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 №2, для здійснення платіжної операції з переказу іноземної валюти використовується платіжна інструкція в іноземній валюті, реквізити якої передбачено Положенням про порядок виконання надавачами платіжних послуг платіжних інструкцій в іноземній валюті та банківських металах, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 № 216 (далі Положення №216). У якості банківських платіжних документів, що стосуються оцінюваного товару, декларантом додатково надано копії платіжних інструкцій в іноземній валюті або банківських металах від 24.06.2025 №9, від 28.08.2025 №51, які не можуть бути взяті до уваги, оскільки не містять обов`язкових реквізитів, визначених Положенням №216, зокрема підпису(ів) (власноручного(их)/електронного(их) відповідальної(их) особи(іб) платника , яка(і) відповідно до законодавства України має(ють) право розпоряджатись рахунком;

- рахунок на оплату транспортних послуг від 03.11.2025 №2511025 містить посилання на договір від 23.07.2025 №2307/25-02, який до митного оформлення не поданий. Таким чином митний орган не має змоги в повному обсязі здійснити перевірку числових значень складових митної вартості товару.

Згідно Рахунку-фактури (інвойсу) №UND25280 від 13.08.2025 покупець придбав у продавця товар (Меблі для сидіння крісла, з оббивкою з тканини (екошкіра), з металевим каркасом, що обертаються, з регульовано висотою), загальною вартістю 12823,18 Євро.

Позивач з метою митного оформлення вказаного товару 06.11.2025 р. подав до Львівської митниці електронну митну декларацію №25UA20U8, відповідно до якої заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначеними у графі 31 митної декларації.

Одночасно, декларантом позивача до митного контролю, разом з митною декларацією №25UA20U8 в якості підстави для застосування основного методу надано наступні документи, які місять відомості щодо ціни товару та дають можливість обчислити її, зазначені у графі 44 митної декларації:

- Зовнішньоекономічний договір (контракт) №KND062025 від 16.06.2025 р.;

- Рахунок-проформа №UND25280 від 16.06.2025 р.;

- Рахунок-фактура (iнвойс) №UND25280 від 13.08.2025р.;

- Пакувальний лист б/н від 13.08.2025 р.;

- Банківський платіжний документ, що стосується товару №10 від 24.06.2025 р.;

- Банківський платіжний документ, що стосується товару №52 від 28.08.2025 р.;

- Договір транспортного експедирування №2307/25-02 від 23.07.2025 р.;

- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги №2511028 від 03.11.2025 р.;

- Коносамент №ZM25080687 від 21.08.2025 р.;

- Накладна УМВС №04025013 від 30.10.2025;

- Автотранспортна накладна №UND25280 від 05.11.2025 р.;

- Митна декларація країни відправлення №00887442 від 17.08.2025 р;

- Лист пояснення від 07.11.2025.

За наслідками опрацювання наданих документів Львівська митниця надіслала повідомлення з вимогою надати додаткові документи.

На цю вимогу позивач надав: прайс лист, інтернет пропозицію.

За результатами розгляду поданих документів Львівська митниця відмовила у митному оформленні товарів за заявленою митною вартістю у зв`язку з прийняттям рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/900630/2 від 10.11.2025 року.

Відмову у митному оформленні товарів відповідач оформив карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2025/064536.

З метою випущення товару у вільний обіг 10.11.2025 декларант позивача подав митну декларацію №25UA27U2, в якій вказав вартість товарів відповідно до оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товару.

Неможливість визнати заявлену декларантом митну вартість за основним методом посадова особа митного органу в рішенні про коригування митної вартості №UA209000/2025/900630/2 від 10.11.2025 року мотивувала тим, що:

- поставка товару здійснюється на підставі Контакту №KND062025 від 16.06.2025, укладеного між ТОВ «БОКСВЕЙ» та Компанією «TIANJIN U-NOD INTERNATIONAL TRADE CO., LTD». Пунктом 1.1. даного Договору зазначено, що Продавець поставляє та передає у власність Покупця меблі (надалі Товар), а Покупець приймає та оплачує Товар згідно з інвойсами, які є невід`ємною частиною цього Контракту. Оскільки, наданий інвойс (рахунок-фактура) може уточнювати та більш детально розкривати зміст договірних умов, тобто таким документом погоджуються істотні умови контракту, зокрема кожної окремої поставки, та такий є невід`ємною частиною контракту, а відтак додатком до такого, то такий документ підлягає погодженню, шляхом підписання сторонами. Поданий до митного оформлення інвойс UND25280 від 13.08.2025р. підписаний лише стороною Продавця, але не містить підпису Покупця. Крім цього пунктом 1.2. Контракту передбачено, що Продавець постачає товар партіями на підставі замовлень Покупця. Однак жодного замовлення до митного оформлення не надавалось. За даних обставин такий інвойс не вважається підписаним, а відтак таким, що узгоджує істотні умови конкретної партії товару, відповідно не є документом, що підтверджує числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; Загалом при детальнішому вивченні можна дійти висновку, що контракт в принципі не підписаний ніким з боку Продавця, а містить лише відтиск штампу з імітацією рукописних ієрогліфів;

- п.11 Контракту, передбачається, що даний контракт вступає в дію з моменту його підписання і діє до моменту виконання сторонами всіх зобов`язань щодо нього у повному обсязі. У той же час Контрактом не визначено поняття момент повного виконання. При цьому, із урахуванням того, що контракт укладено у м. Львів, Україна, то до такого застосовується законодавство України, а відтак строк дії договору обов`язково погоджується при укладенні сторонами (ч.3 ст. 180 ГКУ). При цьому строк - є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія. Однак контракт не містить положень щодо строку дії контракту, що не дозволяє перевірити його чинність на момент подання митної декларації щодо оцінюваних товарів;

- митна декларація країни експорту від 17.08.2025 №00887442 не може бути взята до уваги як документ, що підтверджує факт експорту товарів, через відсутність в ній дати експорту, у зв`язку з чим наведені в ній відомості не є остаточними, окрім того в графі «номер накладної(дорожнього листа)» наявний номер документу 258106298, який до митного оформлення не подано.

- одним із основних документів, що підтверджують митну вартість товарів є банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару (пункт 4 частини другої статті 53 Кодексу). Згідно з нормами Закону України від 21 червня 2018 року № 243- VIII «Про валюту і валютні операції», Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 №2, для здійснення платіжної операції з переказу іноземної валюти використовується платіжна інструкція в іноземній валюті, реквізити якої передбачено Положенням про порядок виконання надавачами платіжних послуг платіжних інструкцій в іноземній валюті та банківських металах, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 № 216 (далі Положення №216). У якості банківських платіжних документів, що стосуються оцінюваного товару, декларантом додатково надано копії платіжних інструкцій від 24.06.2025 №10, від 28.08.2025 №52, які не можуть бути взяті до уваги, оскільки не містять обов`язкових реквізитів, визначених Положенням №216, зокрема підпису(ів) (власноручного(их)/електронного(их) відповідальної(их) особи(іб) платника , яка(і) відповідно до законодавства України має(ють) право розпоряджатись рахунком;

- рахунок на оплату транспортних послуг від 03.11.2025 №2511027 містить посилання на договір від 23.07.2025 №2307/25-02, який до митного оформлення не поданий. Таким чином митний орган не має змоги в повному обсязі здійснити перевірку числових значень складових митної вартості товару. Таким чином відомості щодо складових митної вартості не підтверджено документально та не піддаються перевірці, що є порушенням вимог положень частини 21 статті 58 Митного кодексу.

Згідно Рахунку-фактури (інвойсу) №UND25277 від 19.08.2025 покупець придбав у продавця товар (Меблі для сидіння крісла, з оббивкою з тканини (екошкіра), з металевим каркасом, що обертаються, з регульовано висотою., тов. 2 Меблі для столових та житлових кімнат), загальною вартістю 13108,94 Євро.

Позивач з метою митного оформлення вказаного товару 11.11.2025 р. подав до Львівської митниці електронну митну декларацію №25UA49U3, відповідно до якої заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначеними у графі 31 митної декларації.

Одночасно, декларантом позивача до митного контролю, разом з митною декларацією №25UA49U3 в якості підстави для застосування основного методу надано наступні документи, які місять відомості щодо ціни товару та дають можливість обчислити її, зазначені у графі 44 митної декларації:

- Зовнішньоекономічний договір (контракт) №KND062025 від 16.06.2025 р.;

- Рахунок-проформа №UND25277 від 16.06.2025 р.;

- Рахунок-фактура (iнвойс) №UND25277 від 19.08.2025р.;

- Пакувальний лист б/н від 19.08.2025 р.;

- Банківський платіжний документ, що стосується товару №4 від 23.06.2025 р.;

- Банківський платіжний документ, що стосується товару №50 від 28.08.2025 р.;

- Договір транспортного експедирування №2307/25-02 від 23.07.2025 р.;

- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги №2511030 від 03.11.2025 р.;

- Коносамент №BW25080451 від 23.08.2025 р.;

- Накладна УМВС №04025010 від 30.10.2025;

- Автотранспортна накладна №UND25279 від 05.11.2025 р.;

- Митна декларація країни відправлення №00231416 від 20.08.2025 р.

За наслідками опрацювання наданих документів Львівська митниця надіслала повідомлення з вимогою надати додаткові документи.

На цю вимогу позивач надав: прайс лист, інтернет пропозицію.

За результатами розгляду поданих документів Львівська митниця відмовила у митному оформленні товарів за заявленою митною вартістю у зв`язку з прийняттям рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/900634/2 від 11.11.2025 року.

Відмову у митному оформленні товарів відповідач оформив карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2025/064548.

З метою випущення товару у вільний обіг 11.11.2025 декларант позивача подав митну декларацію №25UA13U2, в якій вказав вартість товарів відповідно до оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товару.

Неможливість визнати заявлену декларантом митну вартість за основним методом посадова особа митного органу в рішенні про коригування митної вартості №UA209000/2025/900634/2 від 11.11.2025 року мотивувала тим, що:

- поставка товару здійснюється на підставі Контакту №KND062025 від 16.06.2025, укладеного між ТОВ «БОКСВЕЙ» та Компанією «TIANJIN U-NOD INTERNATIONAL TRADE CO., LTD». Пунктом 1.1. даного Договору зазначено, що Продавець поставляє та передає у власність Покупця меблі (надалі Товар), а Покупець приймає та оплачує Товар згідно з інвойсами, які є невід`ємною частиною цього Контракту. Оскільки, наданий інвойс (рахунок-фактура) може уточнювати та більш детально розкривати зміст договірних умов, тобто таким документом погоджуються істотні умови контракту, зокрема кожної окремої поставки, та такий є невід`ємною частиною контракту, а відтак додатком до такого, то такий документ підлягає погодженню, шляхом підписання сторонами. Поданий до митного оформлення інвойс UND25280 від 13.08.2025р. підписаний лише стороною Продавця, але не містить підпису Покупця. Крім цього пунктом 1.2. Контракту передбачено, що Продавець постачає товар партіями на підставі замовлень Покупця. Однак жодного замовлення до митного оформлення не надавалось. За даних обставин такий інвойс не вважається підписаним, а відтак таким, що узгоджує істотні умови конкретної партії товару, відповідно не є документом, що підтверджує числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;

- п.11 Контракту, передбачається, що даний контракт вступає в дію з моменту його підписання і діє до моменту виконання сторонами всіх зобов`язань щодо нього у повному обсязі. У той же час Контрактом не визначено поняття момент повного виконання. При цьому, із урахуванням того, що контракт укладено у м. Львів, Україна, то до такого застосовується законодавство України, а відтак строк дії договору обов`язково погоджується при укладенні сторонами (ч.3 ст. 180 ГКУ). При цьому строк - є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія. Однак контракт не містить положень щодо строку дії контракту, що не дозволяє перевірити його чинність на момент подання митної декларації щодо оцінюваних товарів;

- в митній декларації країни експорту від 20.08.2025 №00231416 в графі «номер накладної(дорожнього листа)» наявний номер документу 258146601, який до митного оформлення не подано, окрім того, не може бути взята до уваги як документ, що підтверджує факт експорту товарів, через відсутність в ній дати експорту, у зв`язку з чим наведені в ній відомості не є остаточними;

- рахунок-фактура на оплату транспортних послуг №25110296 від 03.11.2025р, виставлений відповідно до Договору про транспортно-експедиторське обслуговування №2307/25-02 від 23.07.2023р., який в графі 44 МД зазначений, проте сам документ до МД не поданий;

- одним із основних документів, що підтверджують митну вартість товарів є банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару (пункт 4 частини другої статті 53 Кодексу). Згідно з нормами Закону України від 21 червня 2018 року № 243- VIII «Про валюту і валютні операції», Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 №2, для здійснення платіжної операції з переказу іноземної валюти використовується платіжна інструкція в іноземній валюті, реквізити якої передбачено Положенням про порядок виконання надавачами платіжних послуг платіжних інструкцій в іноземній валюті та банківських металах, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 № 216 (далі Положення №216). У якості банківських платіжних документів, що стосуються оцінюваного товару, декларантом додатково надано копії платіжних інструкцій в іноземній валюті або банківських металах від 19.06.2025 року №4, від 28.08.2025 №50, які не можуть бути взяті до уваги, оскільки не містять обов`язкових реквізитів, визначених Положенням №216, зокрема підпису(ів) (власноручного(их)/електронного(их) відповідальної(их) особи(іб) платника , яка(і) відповідно до законодавства України має(ють) право розпоряджатись рахунком. Таким чином відомості щодо складових митної вартості не підтверджено документально та не піддаються перевірці, що є порушенням вимог положень частини 21 статті 58 Митного кодексу.

Позивач не погоджується з висновками відповідача, вважає прийняті рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/900629/2 від 07.11.2025, №UA209000/2025/900630/2 від 10.11.2025 та №UA209000/2025/900634/2 від 11.11.2025 протиправними та звернувся до суду з даним позовом.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п.4 ч.3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з пунктом 2 параграфу (а) статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна базуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито або аналогічного товару і не повинна базуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості.

Відповідно до пункту 2 параграфу (b) статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року під «дійсною вартістю» слід розуміти ціну, за яку, під час та в місці, визначеними законодавством імпортуючої країни, такий чи аналогічний товар продається або пропонується до продажу при звичайному ході; торгівлі за умов повної конкуренції.

Згідно з пунктом 2 параграфу (с) статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року якщо дійсна вартість не може бути визначена відповідно до параграфу (b) цього параграфа, оцінка для митних цілей повинна базуватися на найближчому еквіваленті такої вартості, який; можна визначити.

Правовідносини, пов`язані зі справлянням митних платежів регулюються Митним кодексом України, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.

Згідно з п. 34-1 ч. 1 статті 4 Митного Кодексу України (далі МК України), митний орган - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, митниці та митні пости.

Відповідно до положень статті 49 МК України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Частиною 1 статті 51 МК України передбачено, що митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 статті 52 МК України, заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані:

1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом;

2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню;

3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації (ч. 2 статті 52 МК України).

У випадках, визначених цим Кодексом, для заявлення митної вартості товарів, що переміщуються через митний кордон України відповідно до митного режиму імпорту, митному органу, який проводить митне оформлення цих товарів, разом з митною декларацією та іншими необхідними для митного оформлення зазначених товарів документами в установленому порядку подається декларація митної вартості (ч. 4 статті 52 МК України).

У декларації митної вартості наводяться відомості про метод визначення митної вартості товарів, числове значення митної вартості товарів та її складових, умови зовнішньоекономічного договору, що мають відношення до визначення митної вартості товарів, та надані документи, що підтверджують зазначене. Відомості, зазначені у частині восьмій цієї статті, є відомостями, необхідними для митних цілей. (ч. ч. 8, 9 статті 52 МК України).

Відповідно до ч. 1 статті 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Частиною 2 статті 53 МК України передбачено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:

- декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;

- зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;

- рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);

- якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

- за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

- транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

- ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;

- якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Відповідно до ч. 3 статті 53 МК України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:

1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;

2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);

3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);

4) виписку з бухгалтерської документації;

5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів;

6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;

7) копію митної декларації країни відправлення;

8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Частинами 1 та 2 статті 54 МК України передбачено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодекс (ч. 3 статті 54 МК України).

Згідно з ч. 1 статті 55 МК України, рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Положення статті 57 МК України встановлено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:

1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) другорядні:

а) за ціною договору щодо ідентичних товарів;

б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;

в) на основі віднімання вартості;

г) на основі додавання вартості (обчислена вартість);

ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 статті 58 МК України, метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо:

1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що:

а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні;

б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно);

в) не впливають значною мірою на вартість товару;

2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів;

3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті;

4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.

Частиною 2 статті 58 МК України передбачено, що метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця. Платежі можуть бути здійснені прямо чи опосередковано. Прикладом опосередкованого платежу може бути врегулювання покупцем повністю чи частково боргу продавця. Платежі необов`язково повинні бути здійснені у вигляді переказу грошей (зокрема, але не виключно). Такі платежі можуть бути здійснені шляхом акредитива, інкасування або за допомогою інших розрахунків (вексель, передача цінних документів тощо). Термін "ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті" стосується лише ціни оцінюваних товарів. Дивіденди або інші платежі покупця на користь продавця, не пов`язані з оцінюваними товарами, не є частиною митної вартості. Додавання, якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, згідно з цією статтею робляться лише на основі об`єктивних даних, що підтверджуються документально та піддаються обчисленню (частини 5-8 статті 58 МК України).

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Аналогічна правова позиція щодо витребування митницями додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості товару викладена Верховним Судом в постанові від 04 квітня 2018 року по справі № 826/27058/15, у постанові від 21.02.2020 у справі №813/1229/16, у постанові від 27.01.2022 у справі №200/6431/20-а.

Суд наголошує, що основними документами, які підтверджують митну вартість товару, є зовнішньоекономічний договір (контракт), рахунок-фактура (інвойс), якщо рахунок сплачено, то банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару. Вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, не передбачені Митним кодексом України, а саме статтею 53, заборонено, що узгоджується із висновками Верховного Суду викладені у постанові від 23.10.2020 у справі №820/3231/16.

Водночас, наведені приписи зобов`язують митницю зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05 березня 2019 року у справі № 815/5791/17.

Відтак, суд зазначає, що наведені приписи зобов`язують митницю зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.

Разом з тим, в силу частини 5 статті 53 Митного кодексу України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Частиною 3 статті 54 Митного кодексу України встановлено, що за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Статтею 55 Митного кодексу встановлено порядок коригування митної вартості товарів.

Відповідно до частини другої цієї статті письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити, зокрема, наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.

Правилами заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затвердженими наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 №598 (далі - Правила), встановлено, що графа 33 рішення про коригування митної вартості товарів "Обставини прийняття Рішення та джерела інформації, що використовувалися митним органом для визначення митної вартості" має містити окрім зазначення номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, також пояснення щодо зроблених коригувань, зважаючи на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умови поставки, комерційні умови та докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості.

Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митниця повинна вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих декларантом документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.

Як встановлено судом, позивач на підтвердження заявленої митної вартості товарів надав митному органу разом з митними деклараціями документи, визначені ч. 2 ст. 53 МК України.

За результатами проведеного контролю визначення митної вартості відповідач прийняв оскаржувані рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/900629/2 від 07.11.2025, №UA209000/2025/900630/2 від 10.11.2025 та №UA209000/2025/900634/2 від 11.11.2025, які містять аналогічні за змістом зауваження.

Відповідач вказує, що поставка товару за Контрактом №KND062025 від 16.06.2025, укладеним між ТОВ «БоксВей» та TIANJIN U-NOD INTERNATIONAL TRADE CO., LTD, не підтверджена належними документами, оскільки інвойс підписаний лише продавцем, замовлення покупця відсутнє, а сам контракт фактично не містить належного підпису продавця, що унеможливлює визнання інвойсу документом, який погоджує істотні умови поставки та підтверджує митну вартість товару.

Суд зауважує, що пунктом 1.3 Контракту №KND062025 від 16.06.2025 не передбачено вимоги щодо обов`язкового підписання рахунку-фактури обома сторонами як умови її погодження, оскільки зазначеним положенням визначено лише перелік відомостей, які має містити інвойс (найменування, кількість, ціна товару), без конкретизації способу їх узгодження.

Матеріалами справи підтверджується, що наданий до митного оформлення комерційний інвойс містить печатку та підпис уповноваженої особи продавця TIANJIN U-NOD INTERNATIONAL TRADE CO., LTD (Китай). Суд враховує, що комерційний інвойс у сфері зовнішньоекономічної діяльності є документом, який оформлюється продавцем для підтвердження умов продажу товару та використовується, зокрема, для митних цілей. При цьому законодавством України не встановлено обов`язкової уніфікованої форми інвойсу та не передбачено вимоги щодо його підписання покупцем.

Суд також бере до уваги, що позивач не впливає на форму та зміст документів, які складаються контрагентом, а подальші дії позивача щодо ввезення та декларування товару свідчать про прийняття умов, викладених у виставленому інвойсі. Доводи відповідача щодо можливих ознак підроблення документів є необґрунтованими, оскільки митним органом не вчинено жодних дій, передбачених ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України, зокрема не складено протоколу про порушення митних правил та не оформлено картки відмови. Навпаки, після прийняття оскаржуваного рішення відповідач завершив митне оформлення товару за тими самими документами, що свідчить про відсутність у митного органу об`єктивних сумнівів щодо їх достовірності.

Під час митного оформлення декларантом були надані рахунки-фактури, рахунки-проформи та банківські платіжні документи, які містять відомості про фактично сплачену за товар ціну. Суд зазначає, що рахунок-проформа за своєю правовою природою є попереднім інвойсом, у якому погоджуються істотні умови конкретної партії товару, та може розглядатися як документ, що підтверджує замовлення.

Крім того, положення пункту 1.2 Контракту підлягає застосуванню у системному зв`язку з пунктом 1.3, яким передбачено, що найменування, асортимент, кількість та ціна товару узгоджуються сторонами на кожну партію та зазначаються у проформах-інвойсах, що є невід`ємною частиною Контракту. Суд зауважує, що замовлення (заявка) не є первинним документом, який містить числові показники митної вартості, а статтею 53 Митного кодексу України не передбачено подання замовлення як обов`язкового чи додаткового документа для підтвердження митної вартості товару.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що подані декларантом документи містять усі необхідні відомості щодо ціни товару, яка була фактично сплачена, а відтак підтверджують заявлену митну вартість та свідчать про відсутність у митного органу правових підстав для її невизнання.

Щодо відсутності положень про строк дії зовнішньоекономічного контракту.

Суд зазначає, що відповідно до абзацу 13 статті 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність» зовнішньоекономічний договір (контракт) є домовленістю двох або більше суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямованою на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов`язків.

Суд бере до уваги, що відповідач у своїх доводах посилається на норми Господарського кодексу України, який відповідно до частини третьої статті 17 Закону України №4196-IX «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» від 09.01.2025 визнано таким, що втратив чинність з дня введення в дію зазначеного Закону, тобто з 28.08.2025. Отже, застосування митним органом положень нечинного законодавства є безпідставним.

Форма та порядок укладення зовнішньоекономічного договору, а також права й обов`язки сторін регулюються, зокрема, Закон України «Про міжнародне приватне право» та іншими законами України. Зовнішньоекономічний договір може бути визнаний недійсним виключно у судовому порядку за наявності підстав, передбачених законом. Оцінюючи доводи відповідача щодо строку договору, суд виходить із положень статті 631 Цивільний кодекс України, відповідно до якої строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права та виконувати обов`язки. Підстави недійсності правочину визначені статтею 215 цього ж Кодексу у системному зв`язку зі статтею 203, які встановлюють вичерпний перелік вимог до змісту, форми та волевиявлення сторін.

Частиною першою статті 220 Цивільного кодексу України передбачено нікчемність договору у разі недодержання вимоги щодо його нотаріального посвідчення лише у випадках, прямо встановлених законом. Водночас законодавством не передбачено обов`язку нотаріального посвідчення зовнішньоекономічного договору між двома юридичними особами.

Суд звертає увагу, що в оскаржуваних рішеннях відповідачем не наведено жодної норми чинного законодавства, яка б прямо встановлювала недійсність укладеного між сторонами контракту, а також не надано рішення суду про визнання його недійсним. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, подальші дії відповідача, а саме завершення митного оформлення товарів після прийняття рішень про коригування митної вартості, свідчать про фактичне визнання митним органом зовнішньоекономічного контракту №KND062025 від 16.06.2025 як чинного, оскільки під час випуску товару у вільний обіг не було оформлено карток відмови чи протоколів про порушення митних правил.

Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Аналіз умов Контракту свідчить, що пунктом 11 передбачено набрання ним чинності з моменту підписання та дію до повного виконання сторонами зобов`язань, а пунктом 3 визначено загальну вартість товару в межах 2 000 000,00 доларів США.

Отже, суд доходить висновку, що Контракт №KND062025 від 16.06.2025 є довгостроковим договором, розрахованим на поетапне здійснення поставок до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, що відповідає вимогам цивільного законодавства України.

Щодо митної декларації країни експорту.

Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 53 Митного кодексу України митна декларація країни відправлення не належить до основних документів, що підтверджують митну вартість товарів. Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 53 цього ж Кодексу копія митної декларації країни відправлення є додатковим документом, який подається декларантом за наявності для підтвердження заявленої митної вартості.

Суд враховує, що позивач не є суб`єктом заповнення експортної митної декларації та не впливає на її зміст, а тому подає її до митного органу в тому вигляді, в якому вона отримана від відправника товару. Водночас відповідач не навів жодних положень чинного законодавства Китайської Народної Республіки, які б регламентували порядок заповнення відповідних граф експортної декларації та підтверджували порушення при її оформленні, обмежившись припущеннями та сумнівами без належного нормативного обґрунтування.

Щодо доводів відповідача про відсутність документів, номери яких зазначені в експортних деклараціях, то суд установив, що зазначені номери міститься у коносаментах, поданих до митного оформлення, та фактично ідентифікують лінійні коносаменти, що спростовує твердження про відсутність відповідних документів.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що наведені відповідачем зауваження щодо експортної митної декларації не підтверджені належними та допустимими доказами і не можуть бути покладені в основу оскаржуваних рішень.

Стосовно зауваження про те, що копії платіжних інструкцій в іноземній валюті або банківських металах не можуть бути взяті до уваги, оскільки не містять обов`язкових реквізитів, визначених Положенням про порядок виконання надавачами платіжних послуг платіжних інструкцій в іноземній валюті та банківських металах №216, зокрема підпису(ів) (власноручного(их)/електронного(их) відповідальної(их) особи(іб) платника, яка(і) відповідно до законодавства України має(ють) право розпоряджатись рахунком.

Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна інструкція повинна містити інформацію, яка дає змогу ідентифікувати платника, отримувача, їх надавачів платіжних послуг, рахунки сторін, суму операції та інші реквізити, необхідні для належного виконання платіжної операції. Частиною сьомою цієї ж статті передбачено, що обов`язкові реквізити платіжних інструкцій та особливості їх оформлення визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України. Згідно з Положенням, затвердженим постановою Правління Національний банк України від 28.07.2008 №216 (у редакції постанови від 25.08.2022 №189), платіжна інструкція в іноземній валюті повинна містити обов`язкові реквізити, зокрема «Призначення платежу». Водночас пунктом 15 зазначеного Положення передбачено, що платник заповнює реквізит «Призначення платежу» таким чином, щоб надати повну інформацію про платіжну операцію та документи, на підставі яких вона здійснюється, при цьому законодавство не конкретизує вичерпний перелік відомостей, які мають бути зазначені, а отже не встановлює обов`язку щодо обов`язкового зазначення реквізитів контракту чи рахунку-фактури в кожному випадку.

Судом установлено, що у банківських платіжних документах у графі «Призначення платежу» міститься посилання на контракт №KND062025 від 16.06.2025 та відповідні рахунки-проформи. Зазначені платіжні інструкції також містять дату операції, суму в доларах США, реквізити рахунків сторін та інші необхідні дані, що узгоджуються з документами, поданими до митного оформлення. Матеріалами справи підтверджується, що загальна вартість товару на момент митного оформлення була повністю сплачена.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що подані банківські платіжні документи містять усі істотні реквізити, передбачені законодавством, та дають можливість однозначно ідентифікувати їх із відповідною поставкою товару.

Щодо договору від 23.07.2025 №2307/25-02, який не був поданий до митного оформлення.

Суд звертає увагу, що відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 24.05.2012 №599 «Про затвердження Форми декларації митної вартості та Правил її заповнення» для підтвердження витрат на транспортування декларантом подаються транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення товарів. При цьому у Правилах визначено, що до таких документів можуть належати рахунок-фактура (акт наданих послуг), банківські та платіжні документи або калькуляція транспортних витрат. Формулювання «можуть належати» свідчить про альтернативний характер наведеного переліку, а отже для підтвердження транспортних витрат достатнім є подання одного або декількох із зазначених документів, які в сукупності дають змогу встановити їх розмір та зв`язок із конкретною поставкою.

Матеріалами справи підтверджується, що декларантом було подано рахунки-фактури про надання транспортно-експедиційних послуг, коносаменти, накладні УМВС, автотранспортні накладні, а також договір транспортного експедирування №2307/25-02 від 23.07.2025, який раніше подавався митному органу та був відображений у митних деклараціях з позначкою «m», що відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 30.05.2012 №651 означає подання такого документа в попередніх випадках митного оформлення. Крім того, до матеріалів справи долучено платіжні інструкції про оплату транспортних послуг.

Таким чином, подані документи в сукупності підтверджують факт надання транспортно-експедиційних послуг, їх вартість та оплату, а також безпосередній зв`язок таких витрат із ввезенням спірної партії товару, що свідчить про включення відповідних сум до митної вартості.

Оцінивши надані позивачем документи у їх сукупності, суд доходить висновку, що вони є належними та допустимими доказами понесення транспортних витрат, а відтак зауваження митного органу щодо їх непідтвердження є необґрунтованими.

Вказані розбіжності, на які вказав відповідач, не впливають на числові значення складових митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, з врахуванням того, що позивачем використані відомості, які повністю підтверджені документально.

Отже, розбіжності, що наведені митним органом в рішеннях про коригування митної вартості, не є тими розбіжностями (суперечностями), які є підставою для витребування контролюючим органом додаткових документів, якщо інші документи в сукупності не викликають сумніву в достовірності задекларованої митної вартості.

У рішеннях про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14.08.2018 по справі №821/1617/17, від 21.12.2018 по справі №815/1670/17.

Разом з тим, суд дійшов переконання в тому, що відповідач в електронних повідомленнях, зобов`язавши позивача надати додаткові документи, не зазначив, які саме обставини ці документи повинні підтвердити, чим необґрунтовано обмежив позивача в можливості довести митному органу правильність визначення митної вартості товару за основним методом.

Судом встановлено, що в рішеннях про коригування митної вартості товарів відповідачем всупереч вказаним вище правовим нормам не зазначені обґрунтовані сумніви щодо заявленої митної вартості товарів, за наслідками яких розпочалась процедура консультацій та причини, через які митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена за ціною договору.

Більше того, матеріалами справи документально не підтверджено факту надання декларантом позивача документів, що містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, на підставі чого контролюючий орган розпочав процедуру консультацій.

Не наведення митницею в рішеннях про коригування митної вартості товарів належних та допустимих доказів того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, витребування митницею додаткових документів без зазначення обставин, які ці документи повинні підтвердити, свідчать про протиправність рішень щодо застосування іншого, ніж основний метод, визначення митної вартості товарів.

У постанові від 22.08.2019 р. у справі №810/2784/18 Верховний Суд зазначив, що ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

З аналізу матеріалів справи та норм права, суд дійшов висновку про те, що надані позивачем разом з митними деклараціями документи підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення, тому у контролюючого органу були відсутні підстави для визначення митної вартості ввезеного товару не за ціною договору, а за резервним методом, відповідно до статті 64 МК України.

Судом відхиляються посилання відповідача на неподання декларантом додаткових документів, оскільки в даному випадку їх відсутність не впливає на правильність визначення декларантом митної вартості товарів за основним методом, що підтверджується наданими до митного оформлення документами. Неподання декларантом запитуваних митним органом документів, за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товарів за першим методом, не є достатнім для висновку щодо наявності підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості.

Відтак, проаналізувавши доводи митного органу, що слугували підставою для відмови у визнанні митної вартості, заявленої позивачем, суд дійшов висновку, що відповідач не довів, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість імпортованого товару, та що в документах, поданих ним до митного оформлення, були відсутні відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомості щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товар.

Зі змісту спірних рішень слідує, що митний орган не надав належної оцінки поданим документам та не встановив конкретних обставин та фактів, які перешкоджають митному оформленню товару за основним методом визначення митної вартості.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що визначена позивачем у відповідних митних деклараціях митна вартість товару базується на об`єктивних, документально підтверджених даних і піддається обчисленню.

Суд також дослідив правомірність застосування відповідачем другорядного (резервного) методу визначення митної вартості товарів при прийнятті оскаржуваних рішень про коригування митної вартості товару та зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 2, 4 частини другої статті 55 МК України прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.

У разі здійснення коригування митної вартості за резервним методом, у рішенні про коригування митний орган поряд з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, повинен навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо; також у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні (пункт 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України №598 від 24.05.2012).

Таким чином, у рішеннях про коригування заявленої митної вартості, крім номерів та дат митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 19.06.2018р. у справі за №826/6346/16 (№К/9901/36092/18), від 31.01.2018р. у справі №813/7272/13-а (К/9901/3036/18), від 02.03.2018 у справі №804/2997/17 (К/9901/4472/17).

Між тим, як видно з графи 33 оскаржуваних рішень, у них зазначено лише дати та номери вказаної вище митної декларації, на підставі якої здійснено коригування митної вартості, що не дає підстав вважати таке рішення обґрунтованим та мотивованим у контексті положень пунктів 2, 4 частини другої статті 55 МК України.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, суд вважає необґрунтованим висновок митного органу про те, що у поданих до митного оформлення документах містяться розбіжності та не міститься всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку задовольнити позовні вимоги, на користь позивача слід стягнути сплачений ним при поданні позовної заяви до суду судовий збір у сумі 2422,40 гривні за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

24 жовтня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БоксВей» та Адвокатським об`єднанням «Шокало та партнери» укладено Договір №1-24/10/25 про надання правової допомоги.

Відповідно до умов Договору №1-24/10/25 про надання правової допомоги від 24 жовтня 2025 та Додаткової угоди №2 від 17.11.2025 р. до Договору №1-24/10/25 про надання правової допомоги від 24 жовтня 2025 р. в ході представництва інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «БоксВей» у даній справі в суді першої інстанції буде надана така правова допомога: збір доказів, аналіз судової практики, підготовка позовної заяви, відповіді на відзив та участь у судових засіданнях в суді першої інстанції.

Згідно з умовами Додаткової угоди №2 від 17.11.2025 р. до Договору №1-24/10/25 про надання правової допомоги від 24 жовтня 2025 р. вищенаведена правова допомога оцінена сторонами у 20 000 гривень. Доказами попередньо понесених витрат на професійну правничу допомогу є: Договір №1-24/10/25 про надання правової допомоги, Додаткова угода №2 до Договору №1-24/10/25 від 17.11.2025 р., опис виконаних робіт у справі №380/23888/25.

Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі WestAllianceLimited проти України, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Відтак, суд виходячи з предмету спору та ціни позову, розгляду справи у порядку спрощеного провадження без проведення судових засідань (не витрачався час адвоката) враховуючи критерій пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 5000 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Крім цього, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем при зверненні до суду із цим позовом судового збору в розмірі 2422,40 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 132, 241-248, 256, 294, 295 КАС України, суд,

у х в а л и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/900629/2 від 07.11.2025 року.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/900630/2 від 10.11.2025 року.

4. Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2025/900634/2 від 11.11.2025 року.

5. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БоксВей» () за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці () судовий збір у розмірі 2422,40 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.

6. Стягнути на користь Товариства з обмеженою «БоксВей» () за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці () витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Рішення може бути оскаржене згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 24.02.2026.

Суддя Коморний О.І.