Справа № 161/15823/25
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 161/15823/25 пров. № А/857/2649/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З. М.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради,

на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2025 року (суддя Олексюк А.В., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м. Луцьк, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №161/15823/25 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради,

про скасування постанови,

встановив:

У серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради, в якому просив: 1) скасувати постанову інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Осінкіна В.В. №MVA2518430 від 26.07.2025; 2) стягнути з відповідача в користь позивача понесені судові витрати по справі.

Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи такі необґрунтованими, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, у якому просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.12.2025 позов задоволено. Постанову інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Осінкіна В.В. №MVA2518430 від 26.07.2025 скасовано, а провадження у справі закрито. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 605 грн..

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неправильному встановленні фактичних обставин справи та неповному дослідженні доказів, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на хибному та ізольованому тлумаченні підпункту «в» пункту 15.10 ПДР України, яке суд першої інстанції штучно відокремив від загальної системи правил зупинки та стоянки. Суд першої інстанції помилково розцінив норму підпункту «в» пункту 15.10 ПДР як таку, що надає водію безумовне право на стоянку в будь-якому місці тротуару за умови залишення 2 метрів для пішоходів. Проте, такий підхід суперечить системному аналізу наступних норм, бо пункт 15.1 ПДР встановлює загальне правило: стоянка має здійснюватися у спеціально відведених місцях чи на узбіччі. З доданих до постанови матеріалів фотофіксації вбачається, що у місці розташування автомобіля позивача немає жодного дорожнього знаку, який дозволяє зупинку на тротуарі. Суд першої інстанції, приймаючи рішення на користь позивача, повністю залишив поза увагою надані відповідачем фотодокази та письмові пояснення щодо специфіки місця вчинення правопорушення. Суд помилково застосував норму-виняток («в») за відсутності правових підстав для її застосування, що призвело до невірного висновку про відсутність у діях позивача складу правопорушення. Також суд вдався до припущень на користь позивача, проігнорувавши візуальну очевидність перешкоди, зафіксовану спецзасобом відповідача.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що оскаржуване відповідачем рішення суду є законним та обґрунтованим із правильним встановленням обставин справи та ухваленням судового рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

26 липня 2025 року інспектором з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради винесено постанову МУА №2518430, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 340 грн. (а.с.7).

Як зазначено у вказаній постанові, 25.07.2025 о 13:53 год. за адресою: вулиця Богдана Хмельницького, 48, Луцьк, Волинська область особа, яка керувала автомобілем (водій) Mitsubishi Grandis, д.н.з. НОМЕР_1 , порушила правила стоянки, а саме: здійснила стоянку транспортного засобу на тротуарі у місці, яке не позначено відповідними дорожніми знаками з табличками, чим порушила п.15.10 "б" ПДР України та ч.1 ст.122 КУпАП.

Не погодившись із винесенням вказаної постанови, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що належні докази, що підтверджують вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП суду не надані, суд вважав за необхідне оскаржувану постанову скасувати, справу про адміністративне правопорушення закрити у зв`язку із відсутністю в діях останнього події та складу інкримінованого правопорушення.

Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Предметом судового дослідження у цій справі за спірними правовідносинами є протиправність постанови інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері дотримання правил дорожнього руху.

Колегія суддів враховує, що згідно зі ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Стаття 10 КУпАП визначає, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Положеннями статей 245, 252, 280 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.

Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки на території України відповідно до статті 41 Закону України «Про дорожній рух» регулюються Правилами дорожнього руху (далі - ПДР), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Пунктом 1.3 ПДР визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України (ст.53 Закону України «Про дорожній рух»).

Також, згідно із п.1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пунктом 15.10 «б» ПДР передбачено, що стоянка забороняється на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками).

Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за правопорушення - перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, що тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно п.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з положеннями ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1 279-8 цього Кодексу.

Частинами 3-5 ст.279-1 КУпАП встановлено, якщо адміністративне правопорушення, передбачене частинами першою, третьою та сьомою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки), частинами першою, другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу, зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування зобов`язані розмістити на лобовому склі транспортного засобу копію постанови про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 142 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення) або повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості не дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 142 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення). Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності має містити відомості, передбачені частинами другою - четвертою статті 283 цього Кодексу, крім відомостей про особу, стосовно якої розглядається справа. Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності має містити також інформацію про порядок виконання адміністративного стягнення, у тому числі реквізити для сплати 50 відсотків розміру штрафу протягом 10 банківських днів з дня вчинення відповідного правопорушення, що вважатиметься виконанням адміністративного стягнення у повному обсязі. Постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Згідно з приміткою до статті 14-2 КУпАП, режим фотозйомки (відеозапису) передбачає здійснення уповноваженою посадовою особою фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів, а саме: дати, часу (моменту), місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу. При здійсненні фотозйомки обов`язковою є наявність не менше двох зображень транспортного засобу, отриманих з різних або протилежних ракурсів, а в разі фіксації порушення, що полягає у неоплаті вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування в межах населеного пункту, в якому не впроваджена автоматизована система контролю оплати паркування, обов`язковою є наявність додаткового зображення (зображень), що фіксує відсутність документа про оплату послуг з користування майданчиком для платного паркування під лобовим склом транспортного засобу.

Приписами ч.1 ст.72 та ст.73 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Апеляційний суд враховує, що відносно позивача 26 липня 2025 року інспектором з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Осінкіним В.В. винесено постанову МУА №2518430, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 340 грн., за те, що він 25.07.2025 о 13:53 год. за адресою: вулиця Богдана Хмельницького, 48, Луцьк, Волинська область керував автомобілем Mitsubishi Grandis, д.н.з. НОМЕР_1 , та порушив правила стоянки, а саме: здійснив стоянку транспортного засобу на тротуарі у місці, яке не позначено відповідними дорожніми знаками з табличками, чим порушив п.15.10 "б" ПДР України.

Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 15.10 Правил дорожнього руху, стоянка забороняється: а) у місцях, де заборонена зупинка; б) на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками); в) на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м..

За змістом норми підпункту в пункту 15.10 ПДР, водій наділяється правом на здійснення стоянки автомобіля на тротуарі за умови одночасного дотримання трьох вимог, а саме: стоянка здійснюється легковим автомобілем чи мотоциклом; стоянка здійснюється на краю тротуару; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м..

Вказане є винятком із заборони, встановленої п.15.10 б Правил дорожнього руху.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №750/3679/17, транспортний засіб має бути припаркований на краю тротуару, що примикає до проїзної частини та розташований таким чином, щоб він не створював перешкоди для руху пішоходів та інших учасників руху. Отже, однією з умов для застосування винятку щодо заборони стоянки на тротуарі для легкових автомобілів (якщо такі поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2м), є припаркування автомобілю на краю тротуару, який примикає до проїзної частини.

Відповідно, край тротуару, визначений однією з умов пп. в п. 15.10 Правил дорожнього руху для стоянки легкових автомобілів та мотоциклів, це зовнішній край тротуару, який примикає до проїзної частини.

Вказане є винятком із заборони, встановленої п.15.10 б Правил дорожнього руху.

Зі змісту зазначеної правової норми слід зробити висновок, що водій наділяється правом на здійснення стоянки автомобіля на тротуарі за умови одночасного дотримання трьох вимог, а саме: стоянка здійсниться легковим автомобілем чи мотоциклом; стоянка здійснюється на краю тротуару; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м..

Суд апеляційної інстанції враховує, що на підтвердження правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності та винесення спірної постанови від 26.07.2025 відповідач надав суду матеріали фотофіксації автомобіля марки Mitsubishi Grandis, д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 8-12). Така фотофіксація була здійснена відповідно до вимог примітки до ст.14-2 КУпАП, з врахуванням місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів.

Так, згідно доданих відповідачем фотофіксацій видно, що транспортний засіб марки «Mitsubishi Grandis, д.н.з. НОМЕР_2 частково стоїть на краю тротуару. Вимірювання відстані для руху пішоходів працівником відповідача не здійснювалося.

Водночас, колегія суддів зазначає, що притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.1 статті 122 КАС України є можливим за наявності факту, зокрема, того, що зупинка чи стоянка транспортного засобу здійснена з порушенням правил дорожнього руху.

Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Як вірно зауважив суд першої інстанції, з вказаних фотознімків неможливо встановити, що транспортний засіб позивача розміщений (здійснив зупинку/стоянку) в порушення вимог п.15.10 «б» ПДР, оскільки відповідачем не зафіксовано належним чином вчинення позивачем інкримінованого правопорушення.

Судом встановлено згідно матеріалів фотофіксації наявних в матеріалах справи, що відповідачем-апелянтом не надано доказів, що легковий автомобіль позивача було розташовано таким чином, що він створював перешкоди для руху пішоходів.

Судом першої інстанції вірно відхилено доводи відповідача про те, що стоянка на тротуарі можлива лише у разі наявності дорожніх знаків 5.42.1 «Місце для стоянки», 5.43 «Зона стоянки», оскільки п.15.10 «в» ПДР вимог стосовно обов`язкової наявності будь-яких інформаційно-вказівних дорожніх знаків не встановлює.

Також відповідач не надав суду доказів того, що припаркований автомобіль позивача порушував вимоги відповідних дорожніх знаків, які забороняють чи обмежують стоянку автомобіля.

З наявних матеріалів справи судом першої інстанції достовірно встановлено, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано до матеріалів справи жодних належних доказів, які б могли довести та підтвердити наявність події інкримінованого правопорушення та в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Щодо доводів апелянта про порушення транспортним засобом, належним позивачу вимог 15.1, 15.6 (стоянка без знаків) та 15.9 «ґ» (блокування виїзду) ПДР, то такі доводи скаржника являються безпідставними, оскільки згідно оскаржуваної постанови відповідача такі правопорушення у вину позивача не пред`являлися.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно зазначив, що обов`язок доведення правомірності винесення спірної постанови покладено саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень.

Системний аналіз вказаних норм дозволяє зробити висновок про те, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Належним доказом вказаного виду правопорушення, виходячи з його природи, є замір відстані на місці вчинення правопорушення під час його вчинення, що і підтверджувало б факт зупинки автомобіля, де для руху пішоходів залишається менш ніж 2 метри.

Отже, в адміністративного суду відсутні підстави для формування висновку про наявність в діях позивача складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУАП.

Оскільки оскаржувана постанова відповідачем прийнята без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, тому вона являється необґрунтованою та підлягає скасуванню із закриттям справи про адміністративне правопорушення, через відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.

Таким чином, суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову, яке не спростоване доводами апеляційної скарги.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та основ процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому немає підстав для скасування рішення суду.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відсутні підстави для перерозподілу понесених сторонами судових витрат.

Керуючись ст.ст. 243, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2025 року в адміністративній справі №161/15823/25 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про скасування постанови залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і в касаційному порядку не оскаржується.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
З. М. Матковська
Повний текст постанови суду складено 24.02.2026 року