Справа № 300/6233/25
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2026-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2026 р. справа № 300/6233/25

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Микитин Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Черкаській області) про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №95 від 25.06.2025 про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах та повторному незарахуванні періодів роботи в російській федерації при обчислення розміру пенсії, зобов`язання відповідача призначити пенсію на пільгових умовах з 19.03.2024, зарахувавши до стажу роботи періоди роботи в російській федерації (з 01.01.2004 по 14.12.2021), до пільгового стажу періоди роботи з 13.05.2003 по 31.07.2005, з 20.12.2006 по 14.12.2021 та здійснити нарахування пенсії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем за наслідками розгляду поданої позивачем заяви про призначення пенсії за віком на пільгових умовах та після винесення рішення по справі №300/5011/24, спірним рішенням №95 від 25.06.2025 повторно відмовлено у призначенні пенсії, не зарахувавши період роботи у російській федерації у зв`язку з відсутністю інформації про сплату страхових внесків. Позивач зазначає, що його періоди роботи підтверджено трудовою книжкою, а також іншими доказами, зокрема довідками про заробітну плату, в яких міститься інформація, серед іншого, про відрахування у Пенсійний фонд російської федерації. Водночас, наголошено, що відсутність інформації про сплату страхових внесків за певні періоди роботи жодним чином не підтверджує несплату таких внесків. Окрім цього, позивач вказав, що відповідні дані підтверджуються «Відомостями про стан індивідуального особового рахунку застрахованої особи» (форма СЗИ-ИЛС), що видана органами Пенсійного фонду рф 13.08.2021 та у якій вказані суми страхових внесків за періоди роботи з 01.01.2003 по 31.12.2014 (п. 2.5) та з 01.01.2015 по 11.06.2020 (п. 1). З наведених підстав, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.09.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, згідно із правилами, встановленими статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 29.09.2025. Щодо заявлених позовних вимог заперечив та просив суд в задоволенні позову відмовити, вказавши що на виконання судових рішень у справі №300/5011/24 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області зараховано ОСОБА_1 до страхового стажу згідно з записами трудової книжки НОМЕР_1 період отримання допомоги по безробіттю з 10.02.1998 до 04.02.1999. Також, повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 19.03.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах з урахуванням висновків суду, дозараховано до страхового стажу періоди роботи на території російської федерації протягом 1994-2003 років. При цьому, за результатами повторного перегляду рішення встановлено, що страховий стаж позивача становить 18 років 7 місяців 12 днів, пільговий стаж становить 3 роки 9 місяців 9 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки від 21.05.1987 НОМЕР_2 протягом 2004-2008 років та періоди згідно вкладки трудової книжки від 28.05.2008 НОМЕР_3 протягом 2008-2021 років у зв`язку з тим, що згідно статті 6 Угоди для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності Угоди до 01.01.2004. Однак, періоди роботи після 01.01.2004, в тому числі періоди роботи що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах додатково надається інформація, отримана органами, що призначають пенсію від відповідних фондів держав-учасниць міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення (в довільній формі) про сплату страхових внесків. До пільгового стажу не зараховані періоди з 13.05.2003 по 30.04.2006 згідно довідки від 17.05.2010 №03-330 та періоди з 20.12.2006 по 30.04.2007, з 01.05.2007 по 18.04.2008, з 28.05.2008 по 24.01.2010, згідно довідки від 01.04.2010 №03-301 та довідки №1618 від 22.05.2020 за періоди протягом 2011-2020 років, у зв`язку з вищезазначеними нормами. Враховуючи вищевикладене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області спірне рішення від 25.06.2025 №95, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах в зв`язку з відсутністю необхідного страхового та пільгового стажу. З огляду на вищезазначене, відповідач вважає, що діяв відповідно до чинного законодавства України, в межах покладених повноважень, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Суд, на підставі положення частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши і оцінивши докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечують проти позову, встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 19.03.2024 звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

За результатом розгляду заяви позивача, за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області прийняло рішення №95 від 28.03.2024, яким відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, у зв`язку з відсутністю необхідного віку, страхового стажу та пільгового стажу роботи.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 у справі №300/5011/24 визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області № 95 від 28.03.2024. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу згідно з записами трудової книжки НОМЕР_1 період отримання допомоги по безробіттю з 10.02.1998 до 04.02.1999. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.03.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.04.2024 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задоволено частково. Постановлено рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 у справі №300/5011/24 в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу згідно з записами трудової книжки НОМЕР_1 період отримання допомоги по безробіттю з 10.02.1998 до 04.02.1999 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.03.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах скасувати та позов в цій частині задовольнити частково. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу згідно з записами трудової книжки НОМЕР_1 період отримання допомоги по безробіттю з 10.02.1998 до 04.02.1999. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.03.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні. В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 у справі №300/5011/24 залишено без змін.

В подальшому. рішенням від 09.05.2025 №95, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.04.2024 у справі №300/5011/24, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. До страхового не зараховано: періоди роботи в рф згідно трудової книжки від 21.05.1987 НОМЕР_1 : з 01.12.1994 до 31.08.1997, з 01.09.1997 до 30.01.1998, з 17.02.2000 до 31.12.2001, з 01.01.2002 27.05.2002, з 19.06.2002 до 12.05.2003, з 13.05.2003 до 01.08.2004, з 02.08.2004 до 31.07.2005, 01.08.2005 до 30.04.2006, 01.05.2006 до 30.04.2007, з 01.05.2007 до 18.04.2008, та періоди роботи в рф згідно вкладки до трудової книжки НОМЕР_3 : з 28.05.2008 до 16.04.2009, 17.04.2009 до 24.01.2010, 07.06.2010 до 18.08.2010, з 29.03.2011 до 15.03.2011, з 05.04.2013 до 13.03.2013, з 25.04.2013 до 06.04.2014, з 27.05.2014 до 04.09.2014, з 30.09.2014 до 01.05.2015, у зв`язку з припиненням з 01.01.2023 участі рф в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (до страхового стажу зараховуються періоди по 31.12.1991).

Після постановлення судом ухвали від 11.06.2025 про встановлення судового контролю за виконанням рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.04.2024 у справі №300/5011/24, відповідачем прийнято спірне рішення від 25.06.2025 №95, відповідно до якого повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 19.03.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах з урахуванням висновків дозараховано до страхового стажу періоди роботи на території РФ за період 1994-2003 років. За результатами повторного перегляду рішення встановлено, що страховий стаж становить 18 років 7 місяців 12 днів, пільговий стаж становить 3 роки 9 місяців 9 днів.

При цьому, до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки від 21.05.1987 НОМЕР_1 : з 01.01.2004 по 01.08.2004, з 02.08.2004 по 31.07.2005, з 01.08.2005 по 30.04.2006, з 01.05.2006 по 30.04.2007, з 01.05.2007 по 18.04.2008 та періоди згідно вкладки трудової книжки від 28.05.2008 НОМЕР_3 з 28.05.2008 по 16.04.2009, з 17.04.2009 по 24.01.2010, з 07.06.2010 по 18.08.2010, з 29.03.2011 по 15.03.2012, з 05.04.2012 по 13.03.2013, з 25.04.2013 по 06.04.2014, з 27.05.2014 по 04.09.2014, з 30.09.2014 по 01.05.2015, з 15.06.2015 по 10.06.2016, з 11.06.2016 по 06.06.2017, з 14.07.2017 по 11.07.2018, з 13.07.2018 по 13.07.2019, з 27.08.2019 по 11.06.2020, з 06.08.2021 по 14.12.2021 в зв`язку з тим, що згідно статті 6 Угоди для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності Угоди до 01.01.2004. Однак, періоди роботи після 01.01.2004, в тому числі періоди роботи що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах додатково надається інформація, отримана органами, що призначають пенсію від відповідних фондів держав-учасниць міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення (в довільній формі) про сплату страхових внесків.

До пільгового стажу не зараховані періоди з 13.05.2003 по 30.04.2006 згідно довідки від 17.05.2010 №03-330 та періоди з 20.12.2006 по 30.04.2007, з 01.05.2007 по 18.04.2008, з 28.05.2008 по 24.01.2010 згідно довідки від 01.04.2010 №03-301 та довідки №1618 від 22.05.2020 за періоди 2011-2020 роки в зв`язку з вищезазначеними нормами.

Також, у зазначених довідках невірно вказана підстава віднесення періодів роботи до пільгового стажу, а саме вказані списки, які не були чинні на період роботи, чим порушено норми наказу №183 від 18.11.2005 Порядку застосування списків №1, №2.

Враховуючи вищевикладене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах в зв`язку з відсутністю необхідного страхового та пільгового стажу.

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним та таким, що порушує право на належне пенсійне забезпечення, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Суд, відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи правову норму, яку слід застосувати до спірних правовідносин, зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюють Закони України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ), від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV).

Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону №1058-IV пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.

Статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), рішенням Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020. Порядок застосування статті 13 визначає пункт 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020.

Пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020 встановлено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина 2 статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам».

Обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах: необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України. Таке застосування судом вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

Отже, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам.

Відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, згідно, оскаржуваного рішення №95 від 25.06.2025, ГУ ПФУ в Черкаській області посилається на положення статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вказує на підстави для відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах, а саме відсутність необхідного страхового та пільгового стажу.

Досліджуючи висновки відповідача, які стали причиною у відмові позивачу у зарахуванні спірних періодів роботи до страхового та пільгового стажу, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Абзацом 2 статті 56 Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. Однак таке право не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів, як це визначено п. 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 за №22-1 (далі Порядок №22-1). Наявність же таких сумнівів може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Виходячи з наведеної норми вказаного Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, застосовуються, в тому числі, у разі відсутності в трудовій книжці необхідних відомостей про роботу.

Згідно пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Таким чином, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки або відсутності у ній необхідних записів, які визначають право на пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №234/13910/17, від 07.03.2018 у справі №233/2084/17 та від 25.04.2019 у справі №159/4178/16-а.

Відтак, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а також інші довідки що підтверджують відповідний період роботи.

За змістом частини 2 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Також слід звернути увагу на те, що згідно зі статтею 17 Закону України «Про міжнародні договори України» 29.06.2004 №1906-IV укладені й належним чином ратифіковані міжнародні договори України є невід`ємною частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, укладання якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав-учасниць СНД, в тому числі Україна та Російська федерація (далі Угода).

Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).

Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно абзацу 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.

При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Вказана вище правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №459/955/15-а, від 27.02.2018 у справі №361/4899/17, від 12.06.2018 у справі №686/4998/15, а також в постанові Верховного Суду України від 25.11.2014 у справі №21-457а14.

Суд зазначає, що припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», не є підставою для відмови в зарахуванні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.

Крім того, у силу пункту 2 статті 13 названої Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

А тому, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.

Таким чином, під час вирішення питання про наявність у позивача права на пенсію повинен був бути врахований трудовий стаж, набутий ним на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, в тому числі на території російської федерації.

Відповідно матеріалів справи, у позивача є трудова книжка від 21.05.1987 НОМЕР_1 та вкладка трудової книжки від 28.05.2008 НОМЕР_3 , які надані відповідачу для розгляду питання про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Судом встановлено, що записами трудової книжки від 21.05.1987 НОМЕР_1 підтверджуються періоди роботи ОСОБА_1 в російській федерації, зокрема, з 01.01.2004 по 01.08.2004, з 02.08.2004 по 31.07.2005, з 01.08.2005 по 30.04.2006, з 01.05.2006 по 30.04.2007, з 01.05.2007 по 18.04.2008.

Крім того, записами вкладки трудової книжки від 28.05.2008 НОМЕР_3 підтверджуються періоди роботи ОСОБА_1 в російській федерації, зокрема, з 28.05.2008 по 16.04.2009, з 17.04.2009 по 24.01.2010, з 07.06.2010 по 18.08.2010, з 29.03.2011 по 15.03.2012, з 05.04.2012 по 13.03.2013, з 25.04.2013 по 06.04.2014, з 27.05.2014 по 04.09.2014, з 30.09.2014 по 01.05.2015, з 15.06.2015 по 10.06.2016, з 11.06.2016 по 06.06.2017, з 14.07.2017 по 11.07.2018, з 13.07.2018 по 13.07.2019, з 27.08.2019 по 11.06.2020, з 06.08.2021 по 14.12.2021.

Суд зазначає, що записи про спірні періоди у трудовій книжці позивача заповнені відповідно до вимог пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №10 та містять всі необхідні записи, які дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи та накази, на підставі яких позивач прийнята на таку роботу.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідачем не надано доказів того, що позивач не працював або його періоди роботи не відповідають дійсності, чи записи у трудовій книжці позивача стосовно стажу роботи зроблені неправильно, неточно або з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню до стажу роботи, або взагалі відсутні, а тому суд вважає за можливе вважати їх як належною інформацією, яка утримує в собі доказову складову на підтвердження права позивача на пенсійне забезпечення.

Щодо посилань у спірному рішенні про відсутність відомостей про сплату страхових внесків, то суд зазначає таке.

Право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг регламентовано положеннями статті 8 Закону №1058-ІV.

Статтею 1 Закону №1058-ІV визначено, що страхові внески кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, яке діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (пункт 1 частини 1 статті 24 Закону №1058-ІV).

За змістом частин 1, 10, 12 статті 20 Закону №1058-ІV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Так, згідно з статтею 26 Закону №2464 посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.

Відповідно до частини шістнадцятої статті 106 Закону №1058-ІV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів; ухилення від взяття на облік або несвоєчасне подання заяви про взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків.

Таким чином, обов`язок щодо сплати єдиного внеску покладено саме на підприємство, як роботодавця, який здійснив нарахування внеску та утримання його із заробітної плати позивача. При цьому, невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України не може позбавити позивача соціальної захищеності та страхового стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина (страхувальником), сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Отже, працівник не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків.

Аналогічний висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.09.2019 у справі №414/736/17 та від 30.07.2019 у справі №373/2265/16-а.

Враховуючи вказане, а також вищенаведені висновки суду щодо підтвердження періодів роботи ОСОБА_1 з 01.01.2004 по 01.08.2004, з 02.08.2004 по 31.07.2005, з 01.08.2005 по 30.04.2006, з 01.05.2006 по 30.04.2007, з 01.05.2007 по 18.04.2008, з 28.05.2008 по 16.04.2009, з 17.04.2009 по 24.01.2010, з 07.06.2010 по 18.08.2010, з 29.03.2011 по 15.03.2012, з 05.04.2012 по 13.03.2013, з 25.04.2013 по 06.04.2014, з 27.05.2014 по 04.09.2014, з 30.09.2014 по 01.05.2015, з 15.06.2015 по 10.06.2016, з 11.06.2016 по 06.06.2017, з 14.07.2017 по 11.07.2018, з 13.07.2018 по 13.07.2019, з 27.08.2019 по 11.06.2020, з 06.08.2021 по 14.12.2021 основним документом, а саме трудовою книжкою від 21.05.1987 НОМЕР_1 та вкладкою трудової книжки від 28.05.2008 НОМЕР_3 , суд дійшов висновку, що відмова у зарахуванні таких періодів роботи до страхового стажу позивача у зв`язку із не наданням доказів сплати страхових внесків за спірні періоди до пенсійного фонду російської федерації, є неправомірною і не може бути підставою для відмови в зарахуванні наявного в трудовій книжці стажу роботи позивача та звужує його законне право на зарахування вказаного періоду до стажу роботи.

Відтак, відповідно до частини 1 статті 24 Закону №1058 та з урахуванням вимог Порядку №22-1, враховуючи наведені положення законодавства і встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що наведені періоди роботи позивача на території російської федерації підлягають зарахуванню до його страхового стажу.

Крім цього, суд зауважує, що позивач просить зарахувати до пільгового стажу періоди роботи з 13.05.2003 по 31.07.2005, з 20.12.2006 по 14.12.2021.

Так, згідно з п. 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Тобто надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках, а саме за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №234/13910/17, від 07.03.2018 у справі №233/2084/17 та від 25.04.2019 у справі №159/4178/16 а.

Між тим, відповідно до п. 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.2005 за №1451/11731 (далі Порядок №383), при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.

Судом встановлено з наявних матеріалів справи, що ОСОБА_1 працював, зокрема, на посадах помічника бурильника та бурового майстра, що підтверджується уточнюючою довідкою від 17.05.2010 №03-330, уточнюючою довідкою від 01.04.2010 №03-301 та уточнюючою довідкою №1618 від 22.05.2020.

Так, довідкою від 17.05.2010 №03-330 (а.с. 42) підтверджується, що позивач працював повний робочий день помічником бурильника, зокрема в періоди з 13.05.2003 по 31.07.2005 (2 роки, 2 місяці, 19 днів).

Згідно з довідкою від 01.04.2010 №03-301 (а.с. 43) з`ясовано, що позивач працював буровим майстром у періоди з 20.12.2006 по 18.04.2008 (1 рік, 3 місяці, 30 днів), з 28.05.2008 по 24.01.2010 (1 рік, 7 місяців, 28 днів).

Також відповідно до відомостей довідки №1618 від 22.05.2020 (а.с. 44), позивач працював буровим майстром у періоди з 29.03.2011 по 15.03.2012 (11 місяців, 16 днів), з 05.04.2012 по 13.03.2013 (11 місяців, 9 днів), з 25.04.2013 по 06.04.2014 (11 місяців, 13 днів), з 27.05.2014 по 04.09.2014 (3 місяці, 9 днів), з 30.09.2014 по 01.05.2015 (7 місяців, 2 дні), з 15.06.2015 по 06.06.2017 (1 рік, 11 місяців, 23 дні), з 14.07.2017 по 11.07.2018 (11 місяців, 28 днів), з 13.07.2018 по 13.07.2019 (1 рік, 0 місяців, 1 день), з 27.08.2019 по 22.05.2020 (8 місяців, 26 днів).

При цьому, судом встановлено, що посада бурового майстра була передбачена Списками, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 за №36, від 24.06.2016 за № 461, які були чинні на період роботи позивача, про що також зазначено у вказаних вище довідках від 01.04.2010 №03-301 та від 22.05.2020 №1618.

Водночас, суд звертає увагу на те, що посада «помічник бурильника експлуатаційного і розвідувального буріння свердловин на нафту і газ», яку займав позивач у відповідності до довідки від 17.05.2010 №03-330 (а.с. 42), не передбачена Списком №2, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 за №36, тобто який був чинний на період роботи ОСОБА_1 помічником бурильника у періоди з 13.05.2003 по 31.07.2005.

Так, у вказаному Списку міститься позиція 12.1а «бурильники експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту та газ».

Втім, посада «помічник бурильника експлуатаційного і розвідувального буріння свердловин на нафту і газ» не передбачена Списком №2, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 за №36, чинного на спірний період роботи позивача з 13.05.2003 по 31.07.2005.

Як наслідок, суд вважає, що відсутні підстави для зарахування позивачу до стажу роботи на пільгових умовах за Списком №2 періоду його роботи на посаді помічника бурильника з 13.05.2003 по 31.07.2005.

В той же час, як уже встановлено судом згідно спірного рішення, до пільгового стажу не зараховані, зокрема, періоди з 20.12.2006 по 30.04.2007, з 01.05.2007 по 18.04.2008, з 28.05.2008 по 24.01.2010 згідно довідки від 01.04.2010 №03-301 та довідки №1618 від 22.05.2020 за періоди 2011-2020 роки в зв`язку з тими ж підставами, що й не зараховані згадані вище періоди до загального страхового стажу.

Тобто, враховуючи вищенаведені висновки щодо відсутності обов`язку позивача підтверджувати сплату страхових внесків, а також враховуючи те, що спірні періоди роботи на посадах, що передбачені Списком №2, підтверджуються окрім трудової книжки, ще й уточнюючими довідками, суд вважає за необхідне такі періоди зарахувати до пільгового стажу.

Як наслідок, рішення про відмову у призначенні пенсії №95 від 25.06.2025, прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області підлягає до скасування.

Стосовно позовної вимоги щодо зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах, суд зазначає наступне.

За наявності формальної підстави для відмови позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, законної мети такої відмови, яка спрямована на те, щоб відповідна пенсія була призначена тим особам, які мають на це законне право, в той же час позбавлення позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2, за встановлених судом вище обставин, буде не пропорційним втручанням в її право на отримання відповідних пенсійних виплат, гарантоване статтею 1 протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

При вирішенні даного спору суд також бере до уваги, що завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Суд також зазначає, що згідно з пунктом 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З системного аналізу вищезазначених норм слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача.

Так, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії за віком визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про призначення пенсії. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - призначити або відмовити в такому призначенні, однак виключно у тому випадку, коли для цього є законні підстави. За законом в спірних правовідносинах у відповідача немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень(ч.2 ст.9 КАС України).

Згідно з частиною 2 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

При цьому, відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 45 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім випадків, зокрема, коли пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно наявної в матеріалах справи копії паспорта громадянина України, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про призначення пенсії із всіма необхідними документами позивач звернувся 19.03.2024 (тобто протягом місяця до досягнення пенсійного віку), при цьому, згідно встановлених судом обставин позивач набув необхідних 25 років страхового стажу (з урахуванням висновку суду щодо зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи), з них більше 12 років 6 місяців на роботах, передбачених Списком №2 професій (з урахуванням висновку суду щодо зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи), а отже з 16.04.2024 (дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку), а не з 19.03.2024, як того просить позивач, останній має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах у відповідності до вимог статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, з метою належного захисту прав ОСОБА_1 , суд вважає необхідним зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до вимог статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 16.04.2024, зарахувавши при цьому спірні періоди до страхового і пільгового стажу.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

В рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначено, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, які є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейської соціальної хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішеннях Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач під час розгляду справи не надав.

Враховуючи вищевикладене, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення.

Щодо здійснення розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволення позовних вимог.

Відтак, враховуючи, що позивач згідно з квитанцією №1.256308967.1 від 11.08.2025 підтвердив сплату судового збору на суму 1 211,20 грн за подання даного адміністративного позову, суд робить висновок про стягнення, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області сплаченого судового збору в розмірі 1 000,00 грн, що пропорційно задоволеним позовним вимогам від загального розміру сплаченого судового збору.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №95 від 25.06.2025 про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з 16.04.2024, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи в російській федерації з 01.01.2004 по 01.08.2004, з 02.08.2004 по 31.07.2005, з 01.08.2005 по 30.04.2006, з 01.05.2006 по 30.04.2007, з 01.05.2007 по 18.04.2008, з 28.05.2008 по 16.04.2009, з 17.04.2009 по 24.01.2010, з 07.06.2010 по 18.08.2010, з 29.03.2011 по 15.03.2012, з 05.04.2012 по 13.03.2013, з 25.04.2013 по 06.04.2014, з 27.05.2014 по 04.09.2014, з 30.09.2014 по 01.05.2015, з 15.06.2015 по 10.06.2016, з 11.06.2016 по 06.06.2017, з 14.07.2017 по 11.07.2018, з 13.07.2018 по 13.07.2019, з 27.08.2019 по 11.06.2020, з 06.08.2021 по 14.12.2021, а також до пільгового стажу періоди роботи з 20.12.2006 по 18.04.2008, з 28.05.2008 по 24.01.2010, з 29.03.2011 по 15.03.2012, з 05.04.2012 по 13.03.2013, з 25.04.2013 по 06.04.2014, з 27.05.2014 по 04.09.2014, з 30.09.2014 по 01.05.2015, з 15.06.2015 по 06.06.2017, з 14.07.2017 по 11.07.2018, з 13.07.2018 по 13.07.2019, з 27.08.2019 по 22.05.2020 згідно довідок від 17.05.2010 №03-330, від 01.04.2010 №03-301 та від 22.05.2020 №1618.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (, вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, 18000).

Суддя Микитин Н.М.