Справа № 380/1659/25
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 380/1659/25 пров. № СК-А/857/36514/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого суддіМатковської З. М.
суддів -Ільчишин Н. В.
Шевчук С. М.
при секретарі судового засідання: Плесак М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у справі №380/1659/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Покровської міської ради Дніпропетровської області про визнання протиправними та скасування рішень,

головуючий суддя першої інстанції Кисильова О.Й., час ухвалення 16:36 год.,

місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 20.06.2025,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач), від імені якого діє представник Реймер В.Є., 30 травня 2024 року звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Держави України в особі Головного управління Державної податкової служби у Львівській області, Держави України в особі Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області, Покровської міської ради, у якому просить:

Мовою оригіналу

"…3. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, сформовані ГУ ДПС у Дніпропетровській області, ГУ ДПС у Львівській області, а саме:

ППР 0-0409 від 26.07.2019, ППР 0-0409 від 26.07.2019, ППР 0-0409 від 26.07.2019, ППР 0-0409 від 26.07.2019, ППР 0-0409 від 26.07.2019, ППР 0-0409 від 26.07.2019, ППР 0-1303 від 29.05.2020, ППР 0-1303 від 29.05.2020, ППР 0-1303 від 29.05.2020, ППР 0-1303 від 29.05.2020, ППР 0-1303 від 29.05.2020, ППР 0-1303 від 29.05.2020, ППР 0-1303 від 08.06.2021, ППР 0-1303 від 08.06.2021, ППР 0-1303 від 08.06.2021, ППР 1-1303 від 31.12.2021, ППР 1-1303 від 26.10.2021, ППР 1-1303 від 26.10.2021, ППР 1-1303 від 26.10.2021, ППР 10219/04-36-24-11 від 07.07.2022, ППР 10219/04-36-24-11 від 07.07.2022, ППР 10219/04-36-24-11 від 07.07.2022, ППР 10219/04-36-24-11 від 07.07.2022, ППР 10219/04-36-24-11 від 07.07.2022, ППР 10219/04-36-24-11 від 07.07.2022, ППР 2-1303 від 06.09.2022, ППР 2-1303 від 06.09.2022, ППР 2-1303 від 06.09.2022, ППР 2-1303 від 06.09.2022, ППР 2-1303 від 06.09.2022, ППР 2-1303 від 06.09.2022, ППР 1-1303 від 02.05.2023, ППР 1-1303 від 02.05.2023, ППР 1-1303 від 02.05.2023, ППР 1-1303 від 02.05.2023, ППР 1-1303 від 02.05.2023, ППР 1-1303 від 02.05.2023

Які постановлені всупереч діючому законодавству та Конституції України.

4. Визнати протиправними дії ГУ ДПС у Дніпропетровській області, якою на підставі податкових повідомлень рішень ГУ ДПС у Львівській області (іншого податкового органу - ГУ ДПС у Львівській області) сформовано податкові вимоги від 28.07.2023 року № 0-0436, № 0-0409 від 06 червня 2022 р.

5. Визнати нікчемними з моменту їх постановлення наступні рішення Покровської міської ради Дніпропетровської області юридична адреса м. Покров, Дніпропетровської області вул. Центральна, 48 "Про встановлення податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки", як такі що постановлені з порушенням ст. 34 ЗУ "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської" ч. 2 ст. 19 Конституції України, а саме:

Рішення № 2 від 13.01.2017 р. (Додаток 15)

Рішення № 3 від 13.01.2017 р. (Додаток 16)

Рішення № 17 від 22.12.2017 р. (Додаток 17)

Рішення № 18 від 22.12.2017 р. (Додаток 18)

Рішення № 7 від 2.06.2018 р. (Додаток 19)

Рішення № 12 від 29.03.2019 р. (Додаток 20)

Рішення № 3 від 30.06.2021 р. (Додаток 21)

6. Зобов`язати ГУ ДПС у Дніпропетровській області, ГУ ДПС у Львівській області внести зміни в облікову картку платника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельного податку".

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 у справі №380/11533/24 роз`єднані позовні вимоги. Окрім іншого, виділено в самостійне провадження та передано необхідні копії з матеріалів справи № 380/11533/24 канцелярії суду для формування нової судової справи та присвоєння їй єдиного унікального номера щодо позовних вимог: "Визнати нікчемними з моменту їх постановлення рішення Покровської міської ради Дніпропетровської області "Про встановлення податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки", як такі що постановлені з порушенням ст. 34 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської" ч. 2 ст. 19 Конституції України, а саме: Рішення № 2 від 13.01.2017 р. (Додаток 15) Рішення № 3 від 13.01.2017 р. (Додаток 16) Рішення № 17 від 22.12.2017 р. (Додаток 17) Рішення № 18 від 22.12.2017 р. (Додаток 18) Рішення № 7 від 2.06.2018 р. (Додаток 19) Рішення № 12 від 29.03.2019 р. (Додаток 20) Рішення № 3 від 30.06.2021 р. (Додаток 21)".

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 у справі №380/1659/25 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі № 380/1659/25 за позовом ОСОБА_1 до Покровської міської ради Дніпропетровської області про визнання протиправними та скасування рішень, в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Покровської міської ради Дніпропетровської області від 29.03.2019 № 12 "Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки".

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025 скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 у справі №380/15916/22 в частині визнання протиправним та нечинним рішення Покровської міської ради Дніпропетровської області від 29.03.2019 № 12 "Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" та в цій частині прийняте нове рішення, яким відмовлено в задоволенні.

Отже, спірні правовідносини у межах справи № 380/1659/25 стосуються визнання нечинними рішення Покровської міської ради від 13.01.2017 № 2, від 13.01.2017 № 3, від 22.12.2017 № 17, від 22.12.2017 № 18, від 2.06.2018 №7, від 30.06.2021 № 3, якими встановлений податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Зміст позовних вимог полягає у тому, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та відповідно до п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України здійснює діяльність відповідно до КВЕД, у зв`язку з чим належні йому будівлі та споруди не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Зауважує, що рішення Покровської міської ради від 13.01.2017 № 2, від 13.01.2017 № 3, від 22.12.2017 № 17, від 22.12.2017 № 18, від 2.06.2018 № 7, від 29.03.2019 № 12, від 30.06.2021 № 3, якими відповідач встановив податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є регуляторними актами та щодо них існує спеціальна процедура прийняття, передбачена ст. 34 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської".

На законодавчому рівні закріплена чітка процедура розроблення, затвердження, оприлюднення, прийняття органом місцевого самоврядування власних регуляторних актів та подальше їх застосування виключно в порядку та у спосіб, визначений законодавством.

Позивач стверджує, що оскільки оспорювані рішення Покровською міською радою не були направлені до Державної регуляторної служби України, це є порушенням вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Також, на переконання позивача, недотримання Покровською міською радою процедури прийняття оспорюваних рішень, що передбачена ст. 34 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської", є підставою для визнання таких рішень нікчемними.

Із наведених підстав, просить позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у справі №380/1659/25 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Покровської міської ради Дніпропетровської області про визнання протиправними та скасування рішень.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що підставою для скасування рішення є порушення ст. 9 КАС України ( позбавлення права розпоряджатися своїми вимогами на власний розсуд), оскільки справа розглядалась не відповідно до позовних вимог.

Крім цього, суддя Львівського окружного адміністративного суду О. Кисильова постановила дві абсолютно протилежні ухвали за змістом, що є, на думку позивача, унікальним випадком у судовій практиці, а саме: ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі та ухвалу про відкриття загального провадження.

Вказує, що під час розгляду справи судді Львівського окружного адміністративного суду О. Кисильовій 11 березня 2025 року, 20 квітня 2025 року та 07 червня 2025 року заявлялось декілька обґрунтованих, вмотивованих відводів, які не було задоволено.

Апелянт також зазначає, що обставини справи № 380/1659/25 не досліджувались зовсім

Разом із цим, 03 березня 2025 року у справі №380/1659/25 постановлено ухвалу якою представник людини з особливими потребами ОСОБА_2 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3 не був допущений до участі у судовому засіданні та в подальшому до участі у розгляді справи оскільки не може здійснювати представництво інтересів позивача (людини з особливими потребами ОСОБА_4 ) у цій справі на підставі нотаріально посвідченої довіреності оскільки не має адвокатського посвідчення.

У апеляційній скарзі також вказано: мовою оригіналу «Зважаючи на той факт, що позивач у справі № 380/1659/25 - громадянин України з особливими потребами - інвалід 2 групи ОСОБА_5 , дії особи, уповноваженої на виконання функцій Держави - судді О.Кисильової, слід вважати показовою дискримінацією людей з інвалідністю…

…Позивач у справі ОСОБА_5 - інвалід 2 групи переконаний, що своїми умисними діями суддя Львівського окружного адміністративного суду О.Кисильова підриває довіру громадян України як до Судової гілки влади, так і до Державних інституцій в цілому, намагається переконати громадян, що влада не в змозі забезпечити правовий порядок в Державі Україна, зокрема, рівність громадян перед Законом».

Разом з тим, апелянт вказує на те, що Покровська міська рада Дніпропетровської області у встановлений Законом спосіб, ні повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій, ні проект регуляторного акта та відповідний аналіз регуляторного впливу не оприлюднювала, що має наслідком порушення принципу прозорості та врахування громадської думки, що також порушує права громадян мешканців міста.

Таким чином, апелянт вважає, що суд першої інстанції, повністю проігнорував діяльність центральних органів виконавчої влади.

Окрім цього, ОСОБА_1 зазначає: мовою оригіналу «Судове рішення у справі №380/1659/25 є судовим рішенням ухваленим внаслідок недбалості. Судове рішення з очевидною помилкою, яку особа, що наділена високим статусом судді, не мала би допустити у разі сумлінного ставлення до виконання своїх обов`язків, вважається таким що ухвалено внаслідок недбальства. Результатом недбалості судді О.Кисильової , на думку ОСОБА_2 є свідомі зловживання , оскільки суддя свідомо замовчує норму закону, яку необхідно було застосувати, аби ухвалити не правосудне рішення , але при цьому щоб воно мало видимість законного».

Зважаючи на наведене, ОСОБА_1 просить апеляційний суд скасувати Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у справі №380/1659/25 та постановити нове рішення у справі № 380/1659/25, яким справу повернути до Львівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Від відповідача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтований тим, що позивач повністю проігнорував вимоги визначені статті 296 КАС України, щодо форми та змісту апеляційної скарги. Апеляційна скарга не містить обґрунтування вимог особи, яка подала апеляційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права та інше.

Також, відповідач вказує, що статтею 315 КАС України визначені повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення. Так, зважаючи на прохальну частину апеляційної скарги, відповідач наголошує, що апеляційний суд не наділений повноваженнями направляти справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Зазначає, що, на переконання відповідача, оскаржене рішення Львівського окружного адміністративного суду ухвалене відповідно до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, суд першої інстанції вірно застосував як норми процесуального, так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, довів та всебічно обґрунтував їх у своєму рішенні, надав належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідач також звертає увагу, що фактично позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що спірні рішення Покровської міської ради Дніпропетровської області є регуляторними актами, які прийняті з порушенням процедури їх прийняття. Однак, на переконання відповідача, спірні рішення не належать до регуляторних актів у розумінні Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», у зв`язку з чим цей Закон не поширює свою дію на такі рішення загалом та, зокрема, у 2017, 2018 роках.

На підставі викладеного, Покровська міська рада Дніпропетровської області просить апеляційну скаргу Новицького ВС залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі та просив рішення суду першої інстанції скасувати та повернути справу до Львівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з огляду на наступне.

Суд встановив та з матеріалів справи убачається, що 13.01.2017 на 17 сесії 7 скликання Покровська міська рада прийняла рішення № 2 "Про встановлення податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості", яким з 01.01.2017 встановлені базові ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 1,3 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування.

13.01.2017 на 17 сесії 7 скликання Покровська міська рада прийняла рішення № 3 "Про встановлення податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової нерухомості", яким з 01.01.2017 встановлені базові ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової нерухомості у розмірі 1,5 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування.

22.12.2017 на 28 сесії 7 скликання Покровська міська рада прийняла рішення № 17 "Про внесення змін до рішення від 13.01.2017 № 2 "Про встановлення податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості", яким пункти 1.1, - 1.4 рішення від 13.01.2017 № 2 викладені у новій редакції.

22.12.2017 на 28 сесії 7 скликання Покровська міська рада прийняла рішення № 18 "Про внесення змін до рішення від 13.01.2017 № 2 "Про встановлення податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової нерухомості", яким пункти 1.1, - 1.4 рішення від 13.01.2017 № 3 викладені у новій редакції.

22.06.2018 на 34 сесії 7 скликання Покровська міська рада прийняла рішення № 7 "Про встановлення податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки ", яким на 2019 рік на території Покровської міської ради Дніпропетровської області встановлені ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової нерухомості у розмірі 1,5 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування.

Пунктом 6 цього рішення визначено, що воно набирає чинності з 01.01.2019.

Згідно із пунктом 7 рішення від 22.06.2018 № 7 вважати такими, що припинили дію з 01.01.2019 рішення від 13.01.2017 № 2, від 13.01.2017 № 3, від 22.12.2017 № 17, від 22.12.2017 № 18.

30.06.2021 на 9 сесії 8 скликання Покровська міська рада прийняла рішення № 3 "Про встановлення податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки", яким з 01.01.2022 встановлені ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на території Покровської міської ради Дніпропетровської області.

Пунктом 6 цього рішення визначено, що воно набирає чинності з 01.01.2022.

Згідно із пунктом 7 рішення від 30.06.2021 № 3 вважати таким, що припиняє дію з 01.01.2022 рішення 43 сесії 7 скликання від 29.03.2019 № 12.

Вважаючи рішення Покровської міської ради від 13.01.2017 № 2, від 13.01.2017 № 3, від 22.12.2017 № 17, від 22.12.2017 № 18, від 22.06.2018 № 7, від 30.06.2021 № 3 нікчемними з моменту їх постановлення, оскільки вони постановлені з порушенням ст. 34 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської" ч. 2 ст. 19 Конституції України, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив, виходячи із тих підстав, що рішення відповідача від 13.01.2017 № 2, від 13.01.2017 № 3, від 22.12.2017 № 17, від 22.12.2017 № 18, від 22.06.2018 № 7, від 30.06.2021 № 3, якими податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, змінюють для позивача - платника податків, його права та обов`язки, оскільки прийняті Покровською міською радою відповідно до наданих їх повноважень на виконання приписів Податкового кодексу України. Відтак, у межах спірних правовідносин прийняті Покровською міською радою рішення є нормативно-правовими актами, а не регуляторними актами, як про це стверджує позивач.

Таким чином суд першої інстанції не погодився із доводами позивача про порушення Покровською міською радою Дніпропетровської області вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" з підстав того, що рішення від 13.01.2017 № 2, від 13.01.2017 № 3, від 22.12.2017 № 17, від 22.12.2017 № 18, від 22.06.2018 № 7 від 30.06.2021 № 3, якими встановлений податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті без дотримання вимог цього Закону, оскільки такі доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час вирішення цього спору.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що приймаючи рішення від 13.01.2017 № 2, від 13.01.2017 №3, від 22.12.2017 № 17, від 22.12.2017 № 18, від 22.06.2018 № 7, від 30.06.2021 № 3 "Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки", відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України, Податковим кодексом України та Законом № 280/97-ВР, відтак відсутні підстави для визнання цих рішень протиправними.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції щодо визнання нечинними рішення Покровської міської ради від 13.01.2017 № 2, від 13.01.2017 № 3, від 22.12.2017 № 17, від 22.12.2017 № 18, від 2.06.2018 №7, від 30.06.2021 № 3, якими встановлений податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, то апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише стосовно роз`єднаних позовних вимог про визнання нечинними вказаних рішень міської ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Як визначено ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР), сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону № 280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

У п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону № 280/97-ВР та статті 143 Конституції України визначено встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, виходячи з наведеного правового регулювання колегія суддів підсумовує, що запровадження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до виключних повноважень місцевих рад та реалізується через прийняття відповідного рішення.

Податковим кодексом України (далі ПК України) врегульовано відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно із п. 10.1, п. 10.2-1 ст. 10 ПК України до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю, крім земельного податку за лісові землі).

Зі змісту п. 265.1 ст. 265 ПК України встановлено, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є складовою частиною податку на майно.

Підпунктами 12.3.1, 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 ПК України (у редакції чинній до 16 січня 2020 року) передбачено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі -Закон № 466) внесені зміни до ПК України.

Суттєвих змін зазнала стаття 12 Кодексу, якою, як вже зазначалось, визначаються повноваження сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів. Зазначені зміни набули чинності 23 травня 2020 року.

Так, Законом № 466 змінені строки прийняття та оприлюднення рішень про встановлення податків та/або зборів.

Згідно із абз. 1 п. 12.3 ст.12 ПК України, пільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.

У разі якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та/або зборів орган місцевого самоврядування не прийняв рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів (пп. 12.3.5 п. 12.3 ст.12).

Також Законом № 466 визначено, що у рішенні про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також податкових пільг з їх сплати може не визначатися термін його дії. У такому випадку рішення буде чинним до прийняття нового рішення (абз. 2 пп. 12.3.3 п.12.3 ст. 12).

Отже, Законом № 466 скасований обов`язок щорічного прийняття рішень про встановлення місцевих податків та/або зборів.

Таким чином, органи місцевого самоврядування у поточному році можуть не приймати рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Апеляційний суд зауважує, що як і у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, ключовою підставою для задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 вважає те, що рішення відповідача від 13.01.2017 № 2, від 13.01.2017 №3, від 22.12.2017 № 17, від 22.12.2017 № 18, від 22.06.2018 № 7, від 30.06.2021 № 3 "Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" є регуляторними актами, які прийняті Покровською міською радою Дніпропетровської області із порушенням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Так, колегія суддів вважає такі невірними та звертає увагу, що Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10.12.2021 у справі № 0940/2301/18 дійшла такого висновку: "…Оскаржуване рішення сільської ради про становлення ставок земельного податку за земельні ділянки, як це випливає з його змісту, виконує, насамперед, функцію наповнення місцевого бюджету й не змінює порядок адміністрування місцевих податків та зборів, компетенцію контролюючих органів тощо, не формулює власні регулятивні механізми, а тому й не має регуляторного впливу, оскільки лише на підставі, за правилами та на виконання відповідних приписів Податкового кодексу України, закріплених у його статті 12, визначає елементи податку, зокрема, об`єкт оподаткування, платника податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (підпункт 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).

Тобто встановлення ставок місцевих податків та зборів є законодавчо закріпленим у Податковому кодексі України обов`язком відповідної ради, яка згідно із статтею 76 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" несе відповідальність у разі порушення нею Конституції або законів України…".

У постанові від 10.12.2021 у справі № 0940/2301/18 суд касаційної інстанції також зазначив, що рішення органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовими актами з питань оподаткування місцевими податками та зборами, які приймаються на підставі, за правилами й на виконання відповідних приписів Податкового кодексу України і оприлюднюються у встановленому цим Кодексом порядку.

Вказані рішення не належать до регуляторних актів у розумінні Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", у зв`язку з чим цей Закон не поширює свою дію на такі рішення загалом та, зокрема, у 2017, 2018 роках.

Верховний Суд відзначив, що спірні у цій справі правовідносини охоплюються сферою дії Податкового кодексу України, який відповідно до приписів пункту 1.1 статті 1 цього Кодексу регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Податковим кодексом України, який у спірних правовідносинах є спеціальним актом законодавства та норми якого є пріоритетними у застосуванні, визначені основні засади податкового законодавства України і загальні засади встановлення податків і зборів, якими не передбачено застосування регуляторних процедур відповідно до Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" під час прийняття органом місцевого самоврядування рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Варто зауважити, що у вказаній постанові Об`єднана палата КАС ВС відступила від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 357/14346/17 стосовно того, що рішення органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів є регуляторним актом і на таке рішення поширюються положення Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Зважаючи на ч. 5 ст. 242 КАС України, колегія суддів під час вирішення цього спору суд погоджується із судом першої інстанції про необхідність врахування висновків Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10.12.2021 у справі № 0940/2301/18 щодо застосування норм права у спорах з приводу оскарження рішень органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення відповідача від 13.01.2017 № 2, від 13.01.2017 №3, від 22.12.2017 № 17, від 22.12.2017 № 18, від 22.06.2018 № 7, від 30.06.2021 № 3 "Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" є нормативно-правовими актами, а не регуляторними актами, як про це стверджує ОСОБА_1 .

Зважаючи на викладені вище висновки апеляційного суду, а також усталену практику Верховного Суду, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на листи Державної регуляторної служби України, оскільки рішення органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовими актами.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи ОСОБА_1 про порушення відповідачем вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" під час прийняття від 13.01.2017 № 2, від 13.01.2017 №3, від 22.12.2017 № 17, від 22.12.2017 № 18, від 22.06.2018 № 7, від 30.06.2021 № 3 "Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" є безпідставними та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

В той же час, необхідно звернути увагу на те, що оскільки спірні рішення відповідача є нормативно-правовими актами, то, вирішуючи цей спір, у силу приписів ч. 2 ст. 2 КАС України, необхідно перевірити ці рішення на предмет дотримання відповідачем вимог Закону № 280/97-ВР.

Згідно із ч. 1, ч. 5 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Перевіряючи оприлюднення проектів спірних рішень, суд апеляційної інстанції здійснив огляд офіційного вебсайту Покровської міської ради Дніпропетровської області (https://pkrv.dp.gov.ua/) у розділі "Міська рада", підрозділи "Проекти рішень міської ради" та "Рішення міської ради", де наявні проекти оспорюваних рішень, та самі рішення, а саме:

Проект рішення від 13.01.2017 № 2 завантажено 06.12.2016; рішення завантажено 30.08.2018;

проект рішення від 13.01.2017 № 3 не опублікований (не завантажено), рішення завантажено 30.08.2018;

проект рішення від 22.12.2017 № 17 завантажено 15.12.2017, рішення завантажено 30.08.2018;

проект рішення від 22.12.2017 № 18 завантажено 15.12.2017, рішення завантажено 30.08.2018;

проект рішення від 22.06.2018 № 7 завантажено 12.06.2018, рішення завантажено 02.01.2020;

проект рішення від 30.06.2021 № 3 завантажено 24.06.2021, рішення завантажено 30.06.2021.

Вказана інформація підтверджується знімками екрану із офіційного сайту Покровської міської ради Дніпропетровської області, на яких відображено назви відповідних документів та зазначені на вебресурсі дати їх завантаження.

При цьому, апеляційний суд встановив, що у відповідних підрозділах вебсайту забезпечено можливість безпосереднього ознайомлення як з текстами проектів рішень, так і з текстами прийнятих рішень шляхом відкриття або завантаження відповідних файлів.

Отже, зміст проектів та рішень є публічно доступним для невизначеного кола осіб.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що відображена на вебсайті «дата завантаження» документа є технічною характеристикою функціонування вебресурсу та сама по собі не є безумовним доказом дати первинного оприлюднення відповідного проекту рішення чи самого рішення у розумінні вимог законодавства.

З огляду на те, що оспорювані рішення прийняті у 2017 2021 роках, а частина з них у подальшому втрачала чинність або зазнавала змін, не виключається можливість їх повторного технічного розміщення, оновлення, перезавантаження файлів або здійснення технічної модернізації чи архівування вебсайту, що могло вплинути на відображення дати завантаження документа без зміни фактичної дати його первинного оприлюднення.

На переконання апеляційного суду, сам по собі факт відображення пізнішої дати завантаження не свідчить автоматично про порушення порядку чи строків оприлюднення.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що приймаючи рішення від 13.01.2017 № 2, від 13.01.2017 №3, від 22.12.2017 № 17, від 22.12.2017 № 18, від 22.06.2018 № 7, від 30.06.2021 № 3 "Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки", відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України, Податковим кодексом України та Законом № 280/97-ВР, а тому відсутні підстави для визнання цих рішень протиправними.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції допустив порушення статті 9 КАС України та здійснив розгляд справи не відповідно до позовних вимог.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що суд першої інстанції розглянув саме ті позовні вимоги, які були виділені в самостійне провадження ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 у справі №380/11533/24.

Так, у межах справи що розглядається, суд першої інстанції дослідив обставини справи, надав оцінку доводам позивача щодо порушення процедури прийняття спірних рішень відповідача, застосував відповідні норми матеріального права та ухвалив обґрунтоване рішення.

Отже, позивач не був позбавлений права розпоряджатися своїми вимогами, виділеними в самостійне провадження у межах справи № 380/1659/25.

Водночас колегія суддів зауважує, що решта позовних вимог із справи № 380/11533/24 не можуть бути підставою для оскарження рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у справі №380/1659/25, оскільки не є предметом розгляду справи № 380/1659/25.

Щодо недопущення представника позивача до участі у справі, а також стосовно заявлених відводів судді Кисильовій О.Й., то колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт не довів, а апеляційний суд не встановив, що вказані обставини призвели до неправильного вирішення справи.

Разом із цим, твердження про недослідження обставин справи спростовується змістом оскаржуваного рішення, з якого вбачається, що суд встановив фактичні обставини, дослідив зміст оскаржуваних рішень, застосував відповідні норми права та надав правову оцінку всім обставинам справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскільки підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.243, 250, 271, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у справі №380/1659/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Ільчишин
С. М. Шевчук

Повний текст постанови складений та підписаний 23.02.2026