Справа № 140/1420/26
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2026-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року ЛуцькСправа № 140/1420/26

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№42)» до Маневицького відділу державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№42)» звернулося з позовом до Маневицького відділу державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника від 26.01.2026 №79113178.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно винесено постанову про арешт майна, оскільки майно ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№42)», перебуває в державній власності та використовується виключно для забезпечення виконання її завдань. Оскільки майно не є власністю позивача у класичному розумінні (а лише закріплене за ним для виконання державних функцій), воно не може бути арештоване, що випливає як із статті 26 Закону, так і з правової природи оперативного управління чи права господарського відання. Відтак приписи частини 5 статті 26 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», прямо забороняє звернення стягнення на майно установ виконання покарань, якою є Підприємство беручи до уваги те, що майно перебуває у державній власності, використовується ним на правах оперативного управління або господарського відання виключно для забезпечення виконання її завдань.

Ухвалою суду від 04.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами розділу 2 Глави 11 «Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ» Кодексу адміністративного судочинства України, призначено у даній справі судове засідання, на 11:00, 17.02.2026.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву представник відповідача позовні вимоги не визнав. На обґрунтування своєї позиції вказав, що в жодній зі статтей Закону та Інструкції з організації примусового виконання рішення не існує заборони накладати арешт майна, якщо боржником є ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№42)». 18.12.2025 представниками позивача до Відділу пред`явлено клопотання про часткове зняття арешту з коштів та одночасно запропоновано звернути стягнення на транспортні засоби ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№42)». Оскільки борг на сьогоднішній день складає 855505,43 грн. та підлягає стягненню 85069,95 грн. виконавчого збору підстави для завершення виконавчого провадження та зняття арешту з майна відсутні.

У судове засідання 24.02.2026 представники учасників справи не прибули, хоча належними чином були повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи.

З урахуванням приписів частини четвертої статті 229, частини третьої статті 268 КАС України, судовий розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№42)» зареєстроване як суб?єкт господарювання - юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців громадських формувань 10.04.2000, індивідуальний податковий номер: 08679669. Основний вид діяльності за КВЕД: 31.09 Виробництво інших меблів.

26.01.2026 заступником начальника відділу Маневицького відділу державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Наумчук Ольгою Володимирівною винесено постанову про арешт майна боржника ВП № 79113178.

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Законом №1404-VIII, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно пункту 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом

Пунктом 6 частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Стаття 10 Закону №1404-VIII передбачає наступні заходи примусового виконання рішень: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону №1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

За змістом частини другої статті 48 Закону №1404-VIII забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти, звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Відповідно до першої статті 6 Закону № 2713-IV Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Згідно з частинами першою-третьою статті 26 Закону №2713-IV майно Державної кримінально-виконавчої служби України перебуває в державній власності та використовується виключно для забезпечення виконання її завдань. Управління майном здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, який закріплює його за органами і установами виконання покарань, слідчими ізоляторами, навчальними закладами, закладами охорони здоров`я, підприємствами установ виконання покарань, іншими підприємствами, установами і організаціями, створеними для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, збереження та раціональне використання цього майна. Майно органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, належить їм на правах оперативного управління або повного господарського відання і не може бути об`єктом застави.

Частина п`ята статті 26 Закону №2713-IV закріплює, що звернення стягнення на майно органів і установ виконання покарань, їх підприємств, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я не допускається.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець має право вживати заходи примусового виконання рішення, що визначені статтею 10 Закону № 1404-VIII, у тому числі й шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно боржника. Водночас, статтею 48 Закону № 1404-VIII визначено право державного виконавця звернути стягнення на будь-яке майно боржника, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Судом встановлено, що ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№42)» засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства юстиції України, що здійснює управління ним безпосередньо або через міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань та входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до пункту 1 Статуту Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№42)», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 17.08.2020 №2791/5 (далі Статут), Державне підприємство засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства юстиції України, що здійснює управління ним безпосередньо або через міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань та входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Пунктом 4.1 Статуту передбачено, що майно підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за ним на праві господарського відання.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що звернення стягнення на майно ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№42)», у тому числі шляхом накладення арешту на майно вказаного підприємства, не допускається в силу прямої вказівки закону, що свідчить про протиправність накладення відповідачем арешту на усього майна позивача.

А тому, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивача позовні вимоги належить задовольнити у спосіб прийняття судом рішення про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника від 26.01.2026 № 79113178.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» не встановлено заборони накладати арешт на майно органів і установ виконання покарань та їх підприємств, а лише заборонено звертати стягнення на майно таких суб`єктів, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1. ст. 56 Закону №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, тобто у даному випадку для забезпечення стягнення заборгованості підприємства перед органами Пенсійного фонду.

Статтею 61 Закону №1404-VIII встановлено порядок реалізації майна, на яке звернено стягнення, зокрема передбачено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Крім того, пунктом 1 розділу І Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2831/5, передбачено, що арештоване майно (далі - майно) - рухоме або нерухоме майно боржника (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»), на яке звернено стягнення і яке підлягає примусовій реалізації.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна є першим і обов`язковим етапом виконавчих дій щодо звернення стягнення на майно і виключно арештоване майно може бути реалізовано в примусовому порядку для забезпечення виконання рішення.

Відтак, оскільки, стаття 26 Закону №2713-IV забороняє звернення стягнення на майно органів і установ виконання покарань, їх підприємств, то і накладення на таке майно арешту, який є обов`язковою складовою процесу звернення стягнення на майно, не може вважатися правомірним.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3328,00 грн, сплачений згідно платіжної інструкції від 02.02.2026 №27.

Керуючись статтями 229, 243-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника від 26.01.2026 року № 79113178.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Маневицького відділу державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (44601, Волинська область, Камінь-Каширський район, селище Маневичі, вулиця Соборності, 7, ) на користь Державної установи «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№42)» (44600, Волинська область, Камінь-Каширський район, селище Маневичі, вулиця Андрія Снітка, 25, ) судовий збір у розмірі 3328,00 грн. (три тисячі триста двадцять вісім грн. 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. О. Андрусенко