Справа № 420/18799/24
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2026-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку письмового провадження, визначеного ст. 262 ч.5 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), в якому позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_2 ) щодо непроведення повного розрахунку (індексації грошового забезпечення, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, грошової компенсації за неотримане речове майно на загальну суму 193 134,07 грн., що становить 99,02% від загального розміру належних при звільненні виплат) у день виключення зі списків особового складу частини (18.01.2019 року) ОСОБА_1 , і в подальшому з 19.01.2019 року по 15.08.2025 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військову частину НОМЕР_2 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки повного розрахунку (індексації грошового забезпечення, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, грошової компенсації за неотримане речове майно на загальну суму 193 134,07 грн., що становить 99,02% від загального розміру належних при звільненні виплат), виходячи з середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 на день звільнення з військової служби в розмірі 535,42 грн.

В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач зазначила, що вона проходила службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) до 18.01.2019 року.

Водночас, позивач з`ясувала, що їй не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення. Не погоджуючись із вищезазначеним, позивач оскаржила вищезазначені дії відповідача до суду та остаточна виплата належної їй суми грошового забезпечення була здійснена 30.05.2024 року.

Позивач стверджує, що згідно статті 117 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) України, в разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, як стверджує позивач, вона має право на отримання від відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати коштів до дня фактичного здійснення розрахунку, із врахуванням змін редакції ч.1 ст.117 КЗпП України, тобто з 19.01.2019 року по 19.01.2023 року.

Разом з тим, відповідач зазначеної виплати позивачу не здійснив, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 року по справі №420/18799/24 було визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2018 року по 18.07.2022 року та з 29.11.2023 року по 29.05.2024 року включно.

Зобов`язано НОМЕР_4 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2018 року по 18.07.2022 року та з 29.11.2023 року по 29.05.2024 року включно, з урахуванням раніше виплачених сум.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2024 року по справі №420/18799/24 апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) було задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 року скасовано в частині:

«Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2018 р. по 18.07.2022 р. та з 29.11.2023 р. по 29.05.2024 р. включно.

Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2018р. по 18.07.2022р. та з 29.11.2023р. по 29.05.2024р. включно, з урахуванням раніше виплачених сум».

Прийнято в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2019 р. по 29.05.2024 р. включно.

Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 19.01.2019 р. по 29.05.2024 р. у сумі 9 956,29 грн.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 22.05.2025 року по справі №420/18799/24, розглядаючи касаційну скаргу позивача, дійшов наступних висновків. Верховний Суд, зокрема, зазначив, що спосіб, у який суд апеляційної інстанції обчислив середній заробіток за період до 19.07.2022, не в повній мірі відповідає усталеній практиці Верховного Суду, оскільки, спираючись на критерії, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру. Середній заробіток за час затримки розрахунку за період до 19.07.2022 виплачується в розмірі, прямо пропорційному розміру невиплачених звільненому працівникові сум. Залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку. Таким чином, для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.01.2019 (наступний після звільнення день) по 18.07.2022 (до внесення змін у статтю 117 КЗпП України) суди мали застосувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 та встановити: (1) розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100; (2) загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; (3) частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; (4) частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат. Установивши вказані обставини суди мали присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні. Беручи до уваги викладене, Суд зазначає, що Суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків про те, що сума середнього заробітку позивачки підлягає зменшенню пропорційно до розміру невиплачених сум, тобто позивачці має бути виплачено 23,38%, адже саме такий відсоток становить заборгованість відповідача на день звільнення порівняно із загальною сумою, що підлягала виплаті у зв`язку зі звільненням позивачки. Водночас суд апеляційної інстанції помилково вдався до подальшого зменшення суми середнього заробітку із застосуванням понижуючого коефіцієнту « 19», який був визначений кратно до кількості тримісячних строків позовної давності, що сплили з моменту звільнення позивачки до моменту звернення до суду за стягненням невиплачених при звільненні сум. Обчислення таким чином середнього заробітку не відповідає висновкам Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, яке є орієнтиром для адміністративних судів у питанні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку у відносинах, пов`язаних з проходженням публічної служби. Що стосується обчислення середнього заробітку за період з 19.07.2022 (за період з 29.11.2023 по 29.05.2024), то застосування до цього періоду понижуючих або інших коефіцієнтів, що ґрунтуються на критеріях, сформульованих у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц та/або Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, є помилковим та суперечить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 06.12.2024 у справі №440/6856/22 (справа щодо застосування статті 117 КЗпП України до триваючих правовідносин).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 22.05.2025 року по справі №420/18799/24 зазначив також те, що індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення військовослужбовців і, як одна з основних державних гарантій щодо оплати їхньої праці (служби), підлягає обов`язковому включенню до сум заробітної плати, з якої обчислюється середньоденна заробітна плата для цілей нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку. Таким чином, у випадку ухвалення на користь особи рішення суду про стягнення індексації грошового забезпечення, відповідні суми включаться до заробітної плати, з якої обчислюється середня заробітна плата. установленими судами попередніх інстанцій обставинами підтверджується, що період, за який на користь позивачки була стягнута індексація (березень 2018 року січень 2019 року), охоплює й розрахунковий період для визначення середньої заробітної плати (листопад і грудень 2018 року). Проте суди попередніх інстанцій не з`ясовували розміру індексації грошового забезпечення, присудженої позивачці у справі №420/28956/23, у розрізі вказаних двох місяців, що передували місяцю звільнення, і, відповідно, не включали суми індексації до складу заробітної плати позивачки за листопад і грудень 2018 року, з якої обчислюється середньоденна заробітна плата для цілей нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку. З урахуванням викладеного, обчислена судом апеляційної інстанції сума середньоденного заробітку не враховує сум індексації грошового забезпечення за листопад і грудень 2018 року, а тому є неправильною. За таких обставин і сума середнього заробітку за час затримки розрахунку (до застосування до неї критеріїв пропорційного зменшення) також розрахована неправильно. Беручи до уваги, що суди попередніх інстанцій не встановили істотних для справи обставин, а Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові, Суд не може здійснити відповідний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні самостійно. Таким чином, для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судам додатково необхідно встановити розмір індексації грошового забезпечення, присудженої позивачці у справі №420/28956/23 за період з 01.03.2018 по 18.01.2019, у розрізі місяців, зокрема, суму індексації за листопад і грудень 2018 року.

Враховуючи вищевказані обставини, Верховний Суд у постанові від 22.05.2025 року по справі №420/18799/24 касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2024 скасував, справу №420/18799/24 направив на новий судовий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Адміністративна справа №420/18799/24 надійшла з Верховного Суду до Одеського окружного адміністративного суду 10.06.2025 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду, адміністративна справа №420/18799/24 була передана на розгляд судді Білостоцькому О.В.

Ухвалою суду від 01.07.2025 року адміністративну справу №420/18799/24 було прийнято до розгляду та вирішено проводити її розгляд в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 23.07.2025 року.

23.07.2025 року (відкладено на іншу дату за клопотанням позивача), 30.09.2025 року (відкладено на іншу дату через клопотання відповідача), 04.11.2025 року, 08.12.2025 року та 28.01.2026 року були проведені підготовчі судові засідання по справі, в яких приймала участь представник ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_2 ) ОСОБА_2 , яка надавала усні пояснення щодо предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та заперечень проти них, долучала додаткові письмові докази по справі (т. 1 а.с. 195-197, т.2 а.с.1-13, 14-19, 20-70). Позивач до суду не з`являлась, надавала до суду клопотання про розгляд справи без її участі.

30.09.2025 року позивачем до суду було надано заяву від 29.09.2025 року про уточнення позовних вимог, в якій вона виклала заявлені позовні вимоги наступним чином:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_2 ) щодо непроведення повного розрахунку (індексації грошового забезпечення, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, грошової компенсації за неотримане речове майно на загальну суму 193 134,07 грн., що становить 99,02% від загального розміру належних при звільненні виплат) у день виключення зі списків особового складу частини (18.01.2019 року) ОСОБА_1 , і в подальшому з 19.01.2019 року по 15.08.2025 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військову частину НОМЕР_2 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки повного розрахунку (індексації грошового забезпечення, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, грошової компенсації за неотримане речове майно на загальну суму 193 134,07 грн., що становить 99,02% від загального розміру належних при звільненні виплат), виходячи з середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 на день звільнення з військової служби в розмірі 535,42 грн.

Позивачем в наданих до суду додаткових поясненнях від 08.12.2025 року щодо суті заяви про уточнення позовних вимог від 29.09.2025 року було зазначено, що розрахована нею сума загального розміру середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 753 473,65 гривень.

Ухвалою суду від 04.11.2025 року провадження у справі №420/18799/24 було зупинено на підставі п.6 ч.2 ст.236 КАС України та в подальшому поновлено протокольною ухвалою суду від 08.12.2025 року.

28.01.2026 року підготовче провадження у справі №420/18799/25 було закрито та призначено розгляд справи по суті на 03.02.2026 року.

У судове засідання 03.02.2026 року представники сторін не з`явились, були повідомлені про дату та час проведення судового засідання належним чином та своєчасно. Від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Враховуючи положення ч. 9 ст. 205 КАС України, а також те, що сторонами в підготовчих судових засіданнях була викладена власна правова позиція по суті заявлених позовних вимог та фактичних обставин справи, надані необхідні письмові докази; подальший розгляд справи не потребував необхідності заслуховування усних пояснень сторін по справі; відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив подальший розгляд справи проводити в порядку письмового провадження.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходила службу у НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) по 18.01.2019 року, що підтверджується витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 18.01.2019 року № 22-ос.

Відповідно до наданої до суду архівної відомості Військової частини НОМЕР_2 з січня по грудень 2019 року вбачається, що позивачу у зв`язку з її звільненням зі служби було нараховано 149 443,08 грн. (т.2 а.с.11).

Що стосується виплати позивачу окремих видів грошового забезпечення на виконання судових рішень, суд встановив наступне:

- на виконання судового рішення по справі №420/10437/22 виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2028 року на суму 65 899,52 грн. (т.2 а.с.33 зворотній бік);

- на виконання судового рішення по справі №420/28956/23 виплачено індексацію грошового забезпечення у фіксованому розмірі за період з 01.03.2018 року по 18.01.2019 року на суму 45 588,34 грн. (т.2 а.с.34);

- на виконання судового рішення по справі №420/2954/24 виплачено компенсацію втрати частини доходів на суму 37 118,19 грн. (т.2 а.с.32 зворотній бік);

- на виконання судового рішення по справі №420/18798/24 виплачено компенсацію втрати частини доходів на суму 18 681,92 грн. (т.2 а.с.26 зворотній бік);

- на виконання судового рішення по справі №420/13425/23 виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно на суму 7 293,14 грн. (т.2 а.с.32);

Також 15.06.2021 року відповідачем було за заявою позивача додатково виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015 року по 18.01.2019 року на суму 18 739,43 грн

Тобто, на день звільнення позивачу мало бути виплачено грошового забезпечення на суму 286 963,51 грн. (із розрахунку: 149 443,08 грн. (добровільно виплачене грошове забезпечення при звільненні за архівною відомістю) + 130 227,29 грн. (поточна індексація грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення у фіксованій величині) + 7 293,14 грн. (грошова компенсація за неотримане речове майно)) (без врахування сум компенсації втрати частини доходів, оскільки без затримки виплати грошового забезпечення при звільненні позивачу такі нарахування б не передбачались).

Остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 15.08.2025 року (виплата компенсації втрати частини доходів), чого відповідачем у справі не заперечувалось. Крім того, як стверджує позивач, повідомлення про надходження коштів у вищезазначену дату є фактом, що свідчить про несвоєчасний остаточний розрахунок Військової частини НОМЕР_2 з позивачем.

Не погоджуючись із протиправними діями відповідача щодо ненарахування та невиплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом у справі №420/18799/24.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов, відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, заслухавши пояснення сторін по справі в судових засіданнях, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).

Згідно ст.1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 1 ст.9 Закону №2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 у справі №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.

Як зазначалось раніше, позивача було звільнено зі служби (виключено зі списків особового складу частини) з 18.01.2019 року.

Разом з тим, оскільки станом на день звільнення позивача зі служби (18.01.2019 року), відповідачем не було проведено з нею розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення у належному розмірі та компенсацію за неотримане речове майно, позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, як зазначає позивач у адміністративному позові, та що не заперечується відповідачем, Військовою частиною НОМЕР_2 було проведено остаточний розрахунок із позивачем в частині виплати компенсації втрати частини доходів лише 15.08.2025 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт "л" пункту 1 Порядку №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.

Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто, Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Таким чином суд дійшов висновку, що необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 25.11.2020 року у справі №160/2867/19.

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Як було встановлено судом вище, позивачу при звільненні у добровільному порядку було виплачено грошове забезпечення у розмірі 149 443,08 грн.

Крім того, як вбачається з наявної у матеріалах справи довідки №180 від 05.12.2025 року (т.2 а.с.35) про розмір середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення із врахуванням індексації грошового забезпечення, у листопаді 2018 року та грудні 2018 року позивачу було перерахованого грошового забезпечення в загальному розмірі 32 660,92 грн.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 535,42 грн., у розрахунку 32 660,92 грн. / 61 день (кількість календарних днів у листопаді та грудні 2019 року).

Період затримки виплати сум при звільнені обраховується з 19.01.2019 року (перший день після виключення позивача зі списків особового складу частини) по 14.08.2025 року включно (останній день затримки перед днем остаточного розрахунку) (за попередньою редакцією КЗпП України).

Водночас суд враховує, що пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022 року, текст статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Верховний Суд сформував правову позицію у постанові від 29.01.2024 року по справі №560/9586/22, де зазначив, що з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Проте, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, який суд апеляційної інстанції взяв до уваги при вирішенні цієї справи, викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Одночасно, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ.

Тому, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19.07.2022 року і після цього.

Період з 02.08.2021 року до 19.07.2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 28.06.2023 року по справі №560/11489/22 та від 30.11.2023 року по справі №380/19103/22.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.04.2024 року по справі №420/11420/23, від 05.03.2024 року по справі №420/6591/23 та від 28.02.2024 року по справі №420/19574/23.

З урахуванням вищевказаної правової позиції Верховного Суду, а також дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (15.08.2025 року), суд у справі №420/18799/24 доходить висновку, що у спірних правовідносинах до 19.07.2022 року підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження шестимісячним строком, а після 19.07.2022 року - підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, тобто із обмеженням строку виплати у шість місяців.

А відтак, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 19.01.2019 року (наступний день після звільнення) до 18.07.2022 року включно без обмеження строку, що становить 1 277 календарних дня, та з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року включно, обмеженням строку виплати у 6 місяців, що становить 184 календарних дня, всього 1 461 календарних днів.

Із наведеного слідує, що вся сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2019 року по 18.07.2022 року складає 683 731,34 грн. (535,42 грн. (середньоденний заробіток) х 1 277 днів (кількість днів затримки розрахунку).

Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 року по справі №825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Також, Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 року по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо необхідності врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Правова позиція щодо застосування принципу співмірності була також зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 року по справі №480/3105/19 зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку також викладено у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2025 року по справі №400/6761/24.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладену правову позицію, суд зазначає, що повна сума розрахунку при звільненні позивача повинна була становити 286 963,51 грн. (із розрахунку: 149 443,08 грн. (добровільно виплачене грошове забезпечення при звільненні за архівною відомістю) + 130 227,29 грн. (поточна індексація грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення у фіксованій величині) + 7 293,14 грн. (грошова компенсація за неотримане речове майно)). При цьому зазначений розрахунок судом зроблений без врахування сум компенсації втрати частини доходів позивачу, оскільки без затримки виплати грошового забезпечення при звільненні позивачу такі нарахування б не передбачались.

З вищевикладеного також вбачається, що недоплачена сума індексації грошового забезпечення (130 227,29 грн.) та грошової компенсації за неотримане речове майно (7 293,14 грн.) (разом 137 520,43 грн.) складає 47,92% від загальної суми належній позивачці розрахунку при звільненні (286 963,51 грн.), що обраховується таким чином: (137 520,43 грн. / 286 963,51 грн.) х 100%.

Отже, суд доходить висновку, що сума належного середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2019 року по 18.07.2022 року, також має становити 47,92% від усієї суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, що складає 327 644,05 грн. (683 731,34 грн. (вся сума середнього заробітку за 1277 день затримки розрахунку * 535,42 грн.) х 47,92%).

Період стягнення з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Варто зазначити, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 щодо пропорційності зменшення середнього заробітку, викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Наведений у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Одночасно, з 19.07.2022 року стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ.

Тотожні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 29.01.2024 у справі №560/9586/22.

Тобто, період затримки розрахунку відповідача з позивачем при звільненні з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями, без застосування принципу співмірності.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2025 року по справі №420/28878/24.

Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», на корить позивача, за період з 19.07.2022 по 19.01.2023, необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 98 517,28 грн. (535,42 грн. * 184 дні).

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі та правової позиції Верховного Суду, застосовуючи принцип співмірності щодо періоду до 19.07.2022 року, суд доходить висновку, що сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 426 161,33 грн., з яких: 327 644,05 грн. (за період з 19.01.2019 року по 18.07.2022 року), та 98 517,28 грн. (за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На підставі вищезазначеного, враховуючи правові позиції Верховного Суду щодо істотності частки невиплаченої суми при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача частково шляхом зобов`язання НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2019 року по 19.01.2023 року у розмірі 426 161,33 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог слід відмовити, виходячи з вищенаведених розрахунків та мотивів. Розрахунки та аргументи сторін вивчені та досліджені судом, однак є такими, що не спростовують вищенаведених висновків та розрахунків суду, зроблених під час нового розгляду справи.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява №22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судового збору не здійснювати.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2019 року по 19.01.2023 року.

Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2019 року по 19.01.2023 року у розмірі 426 161,33 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне найменування сторін по справі:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Відповідач НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Суддя О.В. Білостоцький