Справа № 380/17220/25
Суддя: Білоус А.Ю.
Дата ухвалення: 2026-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року місто Київ № 380/17220/25

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоус А.Ю., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (далі - позивач) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - відповідач, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області) з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області №62 від 01.03.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2013.

- зобов`язати ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2013 громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ).

Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що він є громадянином Ісламської Республіки Іран, одружений з іммігранткою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою Ісламської Республіки Іран та має дитину, громадянку України, Зейналі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженку м. Києва. Починаючи з 2004 року на законних підставах проживав в Україні.

У березні 2009 року позивачу було видано дозвіл на імміграцію в Україну №117465 від 05.03.2009 на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» та документовано його посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.03.2009. У подальшому, у квітні 2013 року, у зв`язку із досягненням позивачем 45-річного віку, його було документовано, у порядку обміну, посвідкою серії НОМЕР_1 від 09.04.2013, на підставі якої він проживав на території України до прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

У 2023 році позивач звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про прийняття його до громадянства України відповідно до статті 9 Закону України «Про громадянство України» як особи, яка безперервно проживає на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років.

Водночас, здійснивши перевірку матеріалів справи про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, 01.03.2024 відповідачем було прийнято оскаржуване рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №62 від 01.03.2024, яким позивачу скасовано дозвіл на імміграцію № НОМЕР_3 від 05.03.2009 на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» та видану на його підставі посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2013 згідно з підпунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (далі - Порядок №321).

Позивач з оскаржуваним рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області №62 від 01.03.2024 не погоджується, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, вказуючи, що підставами для скасування дозволу на імміграцію на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» можуть бути лише доведені та обґрунтовані належними доказами винні дії іммігранта. Однак, ні в оскаржуваному рішенні №62 від 01.03.2024, ні у висновку від 01.03.2024, на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не вказано, які конкретно недостовірні відомості було свідомо зазначено ОСОБА_1 у своїх документах, які документи із тих, що були надані для отримання дозволу на імміграцію в Україні, були підроблені чи втратили чинність, як це передбачає пункт 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію». Крім того, позивач звертав увагу, що документи, які були подані ним для отримання дозволу на імміграцію в Україну були перевірені територіальним підрозділом уповноваженого на це органу за місцем проживання позивача, який прийняв подані документи, перевірив їх достовірність, відповідність вимогам законодавства, залучаючи при цьому інші органи державної влади, які в свою чергу, підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію позивачу не виявили, в результаті чого було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію. Відповідно до доводів позивача, навіть за умови допущення міграційними органами ймовірних помилок при прийнятті рішення про надання йому дозволу на імміграцію в Україну №117465 від 05.03.2009, за відсутності у цьому вини самого позивача, не є визначеною Законом України «Про імміграцію» та іншими законами України підставою для скасування такого дозволу, відтак перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на позивача є неприпустимим.

Окрім цього, відповідно до доводів позивача, всупереч вимог чинного законодавства, відповідачем не надсилалось позивачу жодного запрошення про надання пояснень та відповідних документів, чим на думку останнього, порушено процесуальні гарантії у вигляді його права бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала прийняттю оскаржуваного рішення.

Позивач також звертав увагу, що всупереч вимог Закону України «Про імміграцію» оскаржуване рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №62 від 01.03.2024, позивачу не надсилалось. Посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2013 у порядок та спосіб, визначений нормами чинного міграційного законодавства відповідачем у позивача не вилучалась, а була вилучена більше ніж через рік після прийняття оскаржуваного рішення працівниками державної прикордонної служби.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28.08.2025 передано адміністративну справу №380/17220/25 за позовом громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправним і скасування рішення на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №380/17220/25 передано для розгляду судді Білоус А.Ю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.10.2025 відкрито провадження в справі, постановлено здійснювати розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання, встановлено строки для подання заяв по суті та доказів.

Відповідачем подано відзив про невизнання позову, в якому зазначено, що оскаржуване рішення №62 від 01.03.2024 було прийнято ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області у порядку та спосіб визначений чинним законодавством. Відповідно до доводів відповідача, викладених у відзиві, при перевірці законності надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну було встановлено, що на момент подання відповідної заяви законність свого перебування на території України позивач підтвердив посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 06.07.2004, виданою на ім`я громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком дії безстроково.

Однак перевірка законності видачі посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 06.07.2004 всупереч вимогам п.12 Порядку №1983 не проводилася.

Під час розгляду матеріалів справи від 06.07.2004 №98547 про документування іноземця посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 06.07.2004 з`ясовано, що у справі від 06.07.2004 знаходиться рукописна копія листа від 05.07.2004 №7/2-7625, такого змісту: «У зв`язку із службовою необхідністю просимо Вас оформити посвідку на проживання в Україні громадянину Ірану ОСОБА_1 ». Відповідач вказує, що на підставі цього листа, всупереч вимог законодавства України з питань правового статусу іноземців та осіб без громадянства, громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 оформлено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 06.07.2004 строком дії «безстроково». Водночас, відповідно до Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію» (у редакції, що діяла на момент видачі посвідки) вказана підстава для отримання посвідки на постійне проживання не передбачена. Відтак, на момент звернення, а саме 06.07.2004 положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання за вказаною обставиною.

Тобто, позивачу право на постійне проживання не оформлялося, підстав для отримання посвідки на постійне проживання він не мав. Зважаючи на вказане, рішення про видачу посвідки на постійне проживання прийнято незаконно.

З огляду на викладене вище, відповідач вказує, що дозвіл на імміграцію в Україну позивачу надано з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію», оскільки станом на момент звернення із заявою про надання йому дозволу на імміграцію та документування його посвідкою позивач не підтвердив законність перебування на території України, що призвело до прийняття рішення без наявних на те підстав та документів, які ці підстави повинні підтверджувати.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив таке.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Ісламської Республіки Іран, одружений з мігранткою України, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою Ірану, та має дитину, громадянку України, Зейналі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженку міста Києва.

Шлюб позивача з громадянкою Ісламської Республіки Іран ОСОБА_2 зареєстрований 27.10.2002 та Відділом реєстрації шлюбів №220 видано свідоцтво про шлюб № НОМЕР_5 серії 80/А.

У місті Києві ОСОБА_1 проживає у власній квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана ним на підставі Договору купівлі-продажу від 10.04.2001, зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації за №7377 від 17.04.2001.

У 2002 році позивач прибув до України з метою постійного проживання у місті Києві, де у 2004 році отримав тимчасову посвідку на постійне проживання серія НОМЕР_4 , видану Управлінням у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в м. Києві, яку було втрачено 30.09.2008.

02.12.2008 позивач звернувся до Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в м. Києві із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну та документування його посвідкою на постійне проживання в Україні, відповідно до пункту шостого частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» як особа, яка перебуває у шлюбі з іммігранткою.

27.02.2009 старшим інспектором відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві було прийнято рішення про розгляд матеріалів громадянина Ірану ОСОБА_1 , яким задоволено прохання позивача про надання йому дозволу на імміграцію у зв`язку з тим, що він є батьком громадянки України.

05.03.2009 Управлінням у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в м. Києві було видано позивачу дозвіл на імміграцію в Україну №117465 від 05.03.2009 на підставі пункту шостого частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

19.03.2009 ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.03.2009.

У квітні 2013 року, у зв`язку із досягненням позивачем 45-річного віку, його було документовано, у порядку обміну, посвідкою серії НОМЕР_1 від 09.04.2013, на підставі якої позивач на законних підставах проживав в Україні.

У подальшому позивач звернувся до Печерського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про прийняття його до громадянства України, відповідно до статті 9 Закону України «Про громадянство України» як особи, яка безперервно проживає на законних підставах на території України протягом останніх 5-ти років.

15.12.2022 головним спеціалістом відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання іноземців та осіб без громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Чінь Т.Н., розглянувши матеріали справи про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , було складено висновок про внесення змін (виправлення описки) до матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , відповідно до якого вирішено:

1) Рахувати рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» таким, що в повному обсязі відповідає діючому законодавству України.

2) Внести зміни до висновку від 05.03.2009 та дозволу на імміграцію в Україну від 05.03.2009 №117465, а саме: зазначити прізвище « ОСОБА_1 , ім`я « ОСОБА_4 ».

3) Висновок перевірки долучити до матеріалів справи.

28.06.2023 до Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшов запит Управлінням з питань громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській щодо перевірки матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 у зв`язку зі зверненням останнього із заявою про прийняття його до громадянства України.

Здійснивши відповідну перевірку матеріалів справи про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, 01.03.2024 головним спеціалістом відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Мигун Вітою було складено висновок перевірки матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , в якому рекомендовано скасувати рішення УГІРФО ГУМВС України в м. Києві від 05.03.2009 про надання дозволу на імміграцію громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу у порядку обміну посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2013.

Того ж дня відповідачем було прийнято оскаржуване рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №62 від 01.03.2024, відповідно до якого ОСОБА_1 було скасовано дозвіл на імміграцію № НОМЕР_3 від 05.03.2009 на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію». Разом з тим, видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2013 була скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку №321.

Вважаючи протиправним рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області №62 від 01.03.2024, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд ураховує таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

У частині 1 статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. У пункті 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» зазначено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону України «Про імміграцію».

Зокрема, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини 2 статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. №1983 (далі - Порядок №1983) (в редакції, чинній на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію).

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Пунктом 12 Порядку №1983 визначено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів).

Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Згідно з пунктом 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Пунктом 19 Порядку №1983 встановлено, що рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Судом установлено, що 05.03.2009 УГІРФО ГУМВС України в м. Києві було видано позивачу дозвіл на імміграцію в Україну №117465 від 05.03.2009 на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію».

19.03.2009 позивача було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.03.2009, яку у подальшому у порядку обміну у зв`язку із досягненням позивачем 45-річного віку було замінено на посвідку серії НОМЕР_1 від 09.04.2013, на підставі якої позивач проживав на території України.

Рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію №62 від 01.03.2024 позивачу було скасовано дозвіл на імміграцію № НОМЕР_3 від 05.03.2009 на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» та посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2013 на підставі пункту 64 Порядку №321.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію скасовується, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених ст.4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

Як вбачається зі змісту наявного в матеріалах справи висновку перевірки матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 від 01.03.2024, відповідачем зазначено, що умовою для подачі документів про надання дозволу на імміграцію на територію України є законність перебування іноземців або осіб без громадянства.

При перевірці законності надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну встановлено, що на момент подання відповідної заяви законність свого перебування на території України позивач підтвердив посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 06.07.2004, виданою на ім`я: громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком дії безстроково.

15.12.2022 на підставі наданих додаткових документів, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області внесено зміни до дозволу на імміграцію в Україну у частині зміни прізвища з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_1 ».

Водночас, перевірка законності видачі посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 06.07.2004 усупереч вимогам пункту 12 Порядку №1983 не проводилася. В ході розгляду матеріалів справи від 06.07.2004 №98547 про документування іноземця посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 06.07.2004 відповідачем було встановлено, що у справі від 06.07.2004 знаходиться рукописна копія листа від 05.07.2004 №7/2-7625, такого змісту: «В зв`язку із службовою необхідністю просимо Вас оформити посвідку на проживання в Україні громадянину Ірану ОСОБА_1 ».

Відповідач вказує, що на підставі цього листа, усупереч вимог законодавства України з питань правового статусу іноземців та осіб без громадянства, громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 оформлено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 06.07.2004 р. строком дії «безстроково».

Відповідно до Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію» (у редакції, що діяла на момент видачі посвідки) вказана підстава для отримання посвідки на постійне проживання не передбачена. Посилання на вимоги нормативних актів з питань видачі документів, що зашифровують особу, при оформленні вказаної посвідки на постійне проживання використано не було.

Таким чином, відповідно до доводів відповідача, на момент звернення, а саме 06.07.2004 положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання за вказаною обставиною.

Як наслідок, відповідач зазначає, що позивачу право на постійне проживання не оформлялося, підстав для отримання посвідки на постійне проживання він не мав. Зважаючи на вказане, рішення про видачу посвідки на постійне проживання прийнято незаконно.

Відтак, відповідач дійшов до висновку, що дозвіл на імміграцію в Україну позивачу надано з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію», оскільки станом на момент звернення із заявою про надання йому дозволу на імміграцію та документування його посвідкою ОСОБА_1 не підтвердив законність перебування на території України, що призвело до прийняття рішення без наявних на те підстав та документів, які ці підстави повинні підтверджувати.

Суд зазначає про помилковість висновків відповідача в оскаржуваному рішенні №62 від 01.03.2024 про наявність правових підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію № НОМЕР_3 від 05.03.2009 та, як наслідок, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2013, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту наявного в матеріалах справи рішення про розгляд матеріалів щодо громадянина Ірану ОСОБА_1 від 27.02.2009, вирішуючи питання про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та документування його посвідкою на постійне проживання в м. Києві, ВГІРФО Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві було встановлено, що в Україну позивач прибув у 2002 році з метою постійного проживання в Україні, зокрема у м. Києві, де у 2004 році отримав посвідку на постійне проживання серія НОМЕР_4 , видану ВГІРФО ГУ МВС України в м. Києві, (по листу СБУ), яку позивач втратив 30.09.2008 з приводу чого звернувся до Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Крім того, встановлено, що на момент звернення позивача із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, останній був одружений з іммігранткою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою Ірану, довідка про реєстрацію шлюбу 3809, шлюб зареєстровано 27.10.2002 за №913 у РАГСі №220 м. Тегеран, Іран, та мав дитину, громадянку України, Зейналі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженку міста Києва, Україна, свідоцтво про народження серія НОМЕР_6 від 13.12.2007 (довідка про реєстрацію особи громадянином України №1817/08 від 28.11.2008).

У місті Києві громадянин Ірану Зейналі ОСОБА_6 проживає у власній квартирі та має намір постійно зареєструватися за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 31,20 кв.м. Квартира приватна відповідно договору купівлі-продажу (договір зареєстровано в Київському бюро технічної інвентаризації за №7377 від 17.04.2001).

Адміністрація Державної прикордонної служби України не має відомостей щодо заборони в`їзду до України громадянина Ірану ОСОБА_1 .

Клопотання громадянина Ірану ОСОБА_1 було розглянуто Національним центральним бюро Інтерполу. Відомості кримінального характеру щодо вказаного громадянина відсутні.

СБУ по місту Києву та Київській області заперечень з приводу даного клопотання не має.

Документи, які дають підстави для відмови у задоволенні прохання громадянина Ірану ОСОБА_1 під час розгляду справи до ВГІРФО Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві не надходили, з огляду на що було вирішено задовольнити прохання ОСОБА_1 про надання йому дозволу на імміграцію в Україну.

Суд приймає до уваги, що аналогічна інформація про законність підстав отримання позивачем дозволу на імміграцію в Україну було викладено безпосередньо у висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 15.12.2022, де головним спеціалістом відділу міграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Чінь Т.Н., було вказано про те, що дозвіл на імміграцію в Україну №117465 від 05.03.2009 надано позивачу після проведення визначених імміграційним законодавством перевірок.

У висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 15.12.2022 вказано, що у ході перевірки матеріалів справи про надання позивачу дозволу на імміграцію в України було встановлено лише, що у наданих ним документах, які слугували підставою для надання дозволу на імміграцію в Україну (свідоцтво про шлюб), у перекладі прізвище зазначено як « ОСОБА_1 », а у перекладі паспорта на українську мову « ОСОБА_5 », що не відповідає дійсному та підлягає виправленню.

Як наслідок, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області дійшло висновку про необхідність рахувати рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» таким, що в повному обсязі відповідає діючому законодавству України; внести зміни до висновку від 05.03.2009 та дозволу на імміграцію в Україну №117465 від 05.03.2009, а саме: зазначити прізвище « ОСОБА_1 », ім`я « ОСОБА_4 »; висновок перевірки долучити до матеріалів справи.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами позивача про те, що переглядаючи у 2022 році матеріали справи про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області самостійно було визнано, що рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» є таким, що в повному обсязі відповідає діючому законодавству України.

Таким чином, доводи відповідача про непроведення будь-яких перевірок, у тому числі, законності перебування позивача на території України на момент звернення із заявою про видачу йому дозволу на імміграцію в Україну та документування його посвідкою є безпідставними та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, у тому числі, висновками самого ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, у своєму відзиві ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області посилається на матеріали справи №98547 від 06.07.2004 про документування позивача тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_7 від 06.07.2004, зокрема на лист №7/2-7625 від 05.07.2004 на підставі якого, відповідно до висновків відповідача, усупереч вимог законодавства України з питань правового статусу іноземців та осіб без громадянства, ОСОБА_1 було оформлено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_7 від 06.07.2004 строком дії «безстроково».

При цьому, суд звертає увагу, що ні матеріалів справи №98547 від 06.07.2004 про документування позивача тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_7 від 06.07.2004, ні листа №7/2-7625 від 05.07.2004, на які як на підставу скасування позивачу дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання посилається відповідач, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області до суду не надано.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень на якого КАС України покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію скасовується, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених ст.4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

Тобто, у розумінні статті 12 Закону України «Про імміграцію» порушення встановленого законодавством України порядку надання дозволів на імміграцію в Україну є підставою для скасування таких дозволів, якщо з`ясується, що їх надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Водночас, суд звертає увагу, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтовані належними доказами саме винні дії іммігранта.

З огляду на вищевикладене, суд погоджується з доводами позивача про те, що ні в оскаржуваному рішенні №62 від 01.03.2024, ні у висновку від 01.03.2024, відповідачем не вказано, які конкретно недостовірні відомості було свідомо зазначено ОСОБА_1 у своїх документах, які документи із тих, що були надані ним для отримання дозволу на імміграцію в Україні були підроблені чи втратили чинність, як це передбачає пунктом 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Разом з тим, у своєму відзиві, відповідачем також не вказано з посиланням на конкретні докази, які саме недостовірні відомості було свідомо зазначено ОСОБА_1 або які підроблені документи були надані ним до УГІРФО ГУМВС України в м. Києві для отримання ним у 2004 році тимчасової посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_7 від 06.07.2004.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, документи, які були подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію в Україну були перевірені ВГІРФО Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві, який прийняв документи позивача, перевірив їх достовірність, відповідність вимогам законодавства, залучаючи при цьому СБУ, Адміністрацію ДПСУ, Інтерпол, які в свою чергу підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію позивачу не виявили, в результаті чого було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію.

Суд звертає увагу, що навіть за умови допущення міграційними органами ймовірних помилок при прийнятті рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну №117465 від 05.03.2009, за відсутності у цьому вини безпосередньо позивача, не є визначеною Законом України «Про імміграцію» та іншими законами України підставою для скасування такого дозволу. Відтак, навіть якщо у 2009 році дозвіл на імміграцію позивачу було видано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на позивача є неприпустимим.

Таким чином, можливі порушення імміграційного законодавства, допущені ВГІРФО ГУМВС України у м. Києві при видачі позивачу дозволу на імміграцію в Україну №117465 від 05.03.2009 не можуть бути законною та обґрунтованою підставою для скасування такого дозволу. Суд приймає також до уваги, що позивач протягом тривалого часу, більше ніж 15 років, законно перебував на території України на підставі наданого дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, з огляду на що, скасування цих документів без належного та беззаперечного обґрунтування факту подання саме позивачем свідомо неправдивих відомостей або підроблених документів порушує принцип стабільності правовідносин та принцип правової визначеності.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях (постанова від 13 листопада 2019 року у справі №815/3651/17, від 13 червня 2019 року у справі №825/2971/14, від 10 червня 2022 року у справі №640/13572/20, від 10 липня 2025 року №640/9007/22) зазначав, що статтею 12 Закону України «Про імміграцію» встановлений перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого слідує, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. Отже, скасування дозволу на імміграцію можливе за умови встановлення конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме іммігрантом протиправних дій відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Враховуючи вищенаведене, суд звертає увагу, що відповідачем не вказано, які конкретні протиправні дії позивача спричинили скасування дозволу на імміграцію та оформленої йому у 2009 році міграційним органом посвідки на постійне проживання на території України.

Велика Палата Верховного Суду у справі №912/2797/21 (постанова від 05 липня 2023 року) зазначила, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

За таких обставин, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірного надання позивачу дозволу на імміграцію та документування його посвідкою на постійне проживання в Україні ці обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача та мати для нього негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні.

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження того, що на момент прийняття рішення від 05.03.2009 про надання позивачу дозволу на імміграцію ним були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Таким чином, враховуючи, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не доведено, що на момент прийняття рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну №117465 від 05.03.2009, ним були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність, у зв`язку з чим суд погоджується з доводами позивача щодо протиправності оскаржуваного рішення №62 від 01.03.2024.

Суд зазначає, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень.

Цей обов`язок витікає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16 квітня 2020 року №495/5105/17, постанова від 13 березня 2020 року №805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.

У постанові від 30 липня 2020 року у справі №824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що вказані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду.

Основна мета правової (справедливої) процедури - щоб суб`єкти владних повноважень, діяли правомірно, тобто належно, згідно з визначеними нормами права, але такими нормами права, які відповідають критеріям природного права, моральності, розумності, справедливості, а також загальноправовим принципам, що встановлені органами правосуддя.

Верховний Суд зазначив, що порушення встановленої законодавством процедури ухвалення рішення може бути підставою для скасування цього рішення, якщо допущене порушення вплинуло або могло вплинути на його правильність.

Згідно з пунктами 22-24 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення протягом п`яти календарних днів письмово повідомляється ініціаторам скасування дозволу на імміграцію.

Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй.

Інформація щодо рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання надається Держприкордонслужбі в порядку, визначеному законодавством.

У постанові від 04 вересня 2020 року у справі №120/1859/19-а Верховний Суд вказав, що відповідно до пункту 23 Порядку №1983 територіальні органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізують свої повноваження шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається питання. Отже, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

У постанові від 10 липня 2025 року в справі №640/9007/22 Верховний Суд вказав, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож незапрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

Однак, відповідачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів щодо наданих пояснень позивача чи його запрошення для їх надання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області. Зазначене свідчить про невчинення відповідачем будь-яких заходів, спрямованих на повне та всебічне вивчення та оцінку всіх документів та матеріалів, які можуть бути доказом наявності або відсутності підстав для скасування дозволу на імміграцію та, як наслідок, порушення процесуальних гарантій у вигляді права позивача бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала прийняттю оскаржуваного рішення.

Суд наголошує, що матеріали справи не містять будь-яких даних про те, що станом на дату звернення позивача до ВГІРФО Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, а також на час прийняття таким органом рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, останній надав неправдиві відомості або підроблені документи.

Отже, відповідач під час розгляду справи не надав суду належних доказів того, що на момент прийняття рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію ним були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені статтею 12 Закону України «Про імміграцію».

За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача №62 від 01.03.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання не відповідає вимозі щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки не містить фактичних обставин та доказів на підтвердження того, що дозвіл на імміграцію був виданий на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність на час звернення.

Виходячи з наведених норм права та встановлених у справі дійсних обставин, на переконання суду, відповідач під час вирішення питання щодо скасування позивачу дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні не використав надані йому повноваження з метою ухвалення рішення, яке б відповідало критеріям частини другої статті 2 КАС України, не вжив заходів на виконання пункту 23 Порядку №1983.

З огляду на вищевикладене, суд висновує, що в обсязі фактичних обставин, встановлених судом, відповідачем не доведено, що скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну є необхідним та пропорційним законній меті. За фактичних обставин справи цей захід є «невиправдано суворим».

Крім того, суд приймає до уваги доводи позивача про порушення відповідачем вимог статті 13 Закону України «Про імміграцію», що виразились у ненаправленні йому примірника оскаржуваного рішення №62 від 01.03.2024.

Так, статтею 13 Закону України «Про імміграцію» визначено, що копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Скасована посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.

Водночас, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази направлення на поштову адресу позивача чи вручення йому нарочно оскаржуваного рішення №62 від 01.03.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну. Відповідачем було долучено до матеріалів справи копію супровідного листа №8010.6.1-10376/8010.6-24 від 04.03.2024 про направлення на адресу ОСОБА_1 оскаржуваного рішення, однак жодних доказів направлення такого листа позивачу, зокрема рекомендованого повідомлення про вручення, фіскального чеку поштового відділення, опису вкладення до рекомендованого листа з відбитком календарного штемпеля тощо, матеріали справи не містять. З огляду на вказане суд висновує, що сам по собі супровідний лист за відсутності належних доказів, які б підтверджували факт його направлення позивачу не може вважатися належним та допустимим доказом, який підтверджує виконання відповідачем вимог статті 13 Закону України «Про імміграцію».

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення порушує не лише права та законні інтереси позивача, а й безпосередньо стосується прав його дитини - Зейналі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 уродженки м. Києва, яка набула громадянства України за територіальним походженням.

Судом встановлено, що 14.07.2025 7-м ІНФОРМАЦІЯ_4 було прийнято рішення про відмову в перетині державного кордону України, яким відмовлено позивачу у перетині державного кордону України у зв`язку відсутністю візи, яка надає таке право та складено протокол про вилучення документу, відповідно до якого у позивача було вилучено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2013.

Отже, заборона перетину державного кордону України позивачу позбавило його дитину батьківської опіки, що відповідно, свідчить про те, що оскаржуване рішення тягне за собою порушення, у тому числі, інтересів його дитини.

Так, міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20 листопада 1989 року, Конвенція (Конвенцію ратифіковано постановою BP №789-ХІІ від 27.02.1991 (ст. 9).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ETS №192) (укр/рос) № ETSN192 ,15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом №166-V від 20.09.2006 (ст. 4).

Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання» (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (McMichael v. UnitedKingdom) від 24.02.1995, Series A, №307, р. 55, § 86).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Окрім цього, згідно з положеннями статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 18.11.2019, постановленої у адміністративній справі №820/5953/16.

Отже, відповідачем не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення, що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли, оскільки при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні міграційний орган підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання йому дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідачем не доведено з посиланням на належні та допустимі докази, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені статтею 12 Закону України «Про імміграцію».

Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відповідача №62 від 01.03.2024.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі оскаржуваного рішення, відповідно до пункту 64 Порядку №321 відповідачем було скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2013.

Відповідно до пункту 64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

При цьому, пунктами 68, 72 Порядку №321 передбачено, що іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується, зокрема, у разі скасування посвідки.

Пунктами 78, 79 Порядку №321 передбачено, що рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування може бути оскаржено іноземцем або особою без громадянства в адміністративному порядку або до суду в установленому порядку.

ДМС, територіальний орган ДМС мають право переглянути рішення, прийняте відповідно територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, за наявності підстав зобов`язати їх відмінити попереднє рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування і прийняти нове рішення на підставі раніше поданих документів.

Вирішуючи питання про обрання належного та ефективного способу захисту порушеного права позивача, суд виходить з того, що згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, ч. 4 цієї ж статті встановлює, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд може зобов`язати відповідача прийняти таке рішення.

Судом встановлено, що єдиною підставою для припинення права позивача на постійне проживання в Україні та вилучення посвідки стало оскаржуване рішення №62 від 01.03.2024, яке визнано судом протиправним. Матеріали справи свідчать, що станом на 15.12.2022 відповідач за результатами перевірки склав висновок, яким підтвердив повну відповідність статусу позивача вимогам законодавства.

Враховуючи, що право позивача на імміграцію було законно набуте у 2009 році та підтверджене відповідачем у 2022 році, а процедура обміну посвідки у зв`язку з досягненням 45-річного віку вже була фактично розпочата позивачем до моменту незаконного втручання органу, суд доходить висновку про відсутність у відповідача дискреційних повноважень щодо відмови у відновленні статусу позивача.

З метою повного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне не лише скасувати оскаржуване рішення, а й зобов`язати відповідача відновити в інформаційних системах ДМС відомості про чинність дозволу на імміграцію та прийняти рішення про оформлення (видачу) посвідки на постійне проживання у порядку обміну. Такий спосіб захисту є найбільш ефективним у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки забезпечує реальне відновлення правового статусу особи без необхідності повторних звернень до суду чи адміністративних органів.

Суд зауважує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведена правомірність свого рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Оскільки позов задоволено повністю, на користь позивача підлягають присудженню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2-3, 5-15, 72-77, 90, 122, 132, 139, 242-246, 250-251, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №62 від 01.03.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну №117465 від 05.03.2009 та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.04.2013, виданих на ім`я ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області відновити в облікових документах та інформаційних системах (зокрема ЄІАС УМП) відомості про чинність дозволу на імміграцію в Україну №117465 від 05.03.2009, виданого ОСОБА_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти рішення про оформлення та видачу ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання у порядку обміну замість посвідки серії НОМЕР_1 від 09.04.2013.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області судовий збір у розмірі 2422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок).

Відомості про сторони та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 (паспорт громадянина Ісламської Республіки Іран № НОМЕР_8 , виданий 28.01.2021 р., адреса місця проживання: АДРЕСА_2 );

відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (ідентифікаційний код: 42552598, місцезнаходження: 02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4-А).

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Білоус А.Ю.