Справа № 440/9751/25
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2026-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 р. Справа № 440/9751/25

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Любчич Л.В. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.09.2025, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, по справі № 440/9751/25

за позовом ОСОБА_1

до Великобагачанської селищної ради

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Великобагачанської селищної ради (далі відповідач), в якій просив суд визнати протиправним та скасувати Рішення 68 сесії Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області восьмого скликання від 26.06.2025 року «Про скасування рішення виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради від 28.02.2017 року № 25 «Про видачу ордера на квартиру».

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.09.2025 року у задоволенні позову відмолено.

Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.09.2025 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, судом першої інстанції не взято до уваги посилання позивача на порушення процедури скасування рішення виконавчого комітету прийнятого на реалізацію делегованих повноважень.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що Відповідно до рішення №25 виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради Полтавської області від 28 лютого 2017 року «Про видачу ордера на квартиру» позивачу видано спеціальний ордер на вселення в службову квартиру АДРЕСА_1 , як працівнику Національної поліції.

На момент вселення сім?я позивача складалась з чотирьох осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дружина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Перебуваючи на службі в Миргородському ВП ГУНП в Полтавській області, позивач брав безпосередню участь в АТО з 08.06.2014 р. по 11.07.2014 р. та рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України від 02.10.2015 року № 18/1.1/XVII/27,- йому надано статус учасника бойових дій.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Полтавській області № 436 від 06.10.2020 року позивача звільнено зі служби в Національній поліції за пунктом 2 частини 1 статті 77 ЗУ «Про Національну поліцію» (через хворобу). Вислуга років станом на 06.10.2020 року складає 17 років 02 місяці 02 дні, у пільговому обчисленні - 19 років 02 місяці 16 днів.

26 червня 2025 року на 68 сесії Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області восьмого скликання було прийнято рішення «Про скасування рішення виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради від 28.02.2017 року № 25 «Про видачу ордера на квартиру». В цьому рішенні селищна рада вирішила: Скасувати рішення виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради від 28 лютого 2017 року № 25 «Про видачу ордера на квартиру», у зв`язку з тим, що дане рішення було прийняте з порушенням чинного законодавства, ОСОБА_1 припинив трудові відносини з ГУНП в Полтавській області та за відсутністю договору найму. Скасувати ордер на службове жиле приміщення № 1 від 28.02.2017 року, виданого ОСОБА_1 на службову квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити найману квартиру за адресою АДРЕСА_2 до 27.07.2025 року включно. Доручити секретарю селищної ради Чорнусі Ользі Василівні зняти з реєстрації місця проживання всіх зареєстрованих осіб за адресою АДРЕСА_2 . Контроль за виконанням цього рішення покласти на постійну комісію з питань регламенту, депутатської етики, законності, соціальної політики, освіти культури, спорту, молоді, охорони здоров`я та навколишнього середовища (голова постійної комісії - ОСОБА_5 ).

З вказаним рішенням Великобагачанської селищної ради позивач ОСОБА_1 не погоджується, вважає його не законним, тому таким, що підлягає скасуванню, відтак звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав.

Відмовивши у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на виконання рішення Великобагачанської селищної ради від 28.02.2017 №25 позивачу було видано ордер №1 від 28.02.2017 на службове житло, однак він не вчинив передбачених законом дій, необхідних для набуття прав користування таким житлом, а саме: не уклав у передбачений законом строк договір найму службового житлового приміщення відповідно до вимог Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, а тому за висновками суду першої інстанції, у позивача не виникло правовідносин найму службового житла та, відповідно, не сформувалося суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу, який підлягав би захисту. Фактичне самовільне вселення та подальше користування квартирою, у тому числі після звільнення позивача зі служби в органах Національної поліції 06.10.2020 року, не може вважатися законною підставою для збереження за ним права на службове житло.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції та дійшла висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції Україникожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з п. 7, п. 9 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Особливістю публічно-правового спору є суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

При цьому приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року по справі№ 826/27224/15 також наголосила на тому, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Матеріалами справи встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати Рішення 68 сесії Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області восьмого скликання від 26.06.2025 року «Про скасування рішення виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради від 28.02.2017 року № 25 «Про видачу ордера на квартиру».

В обґрунтування порушених прав, позивач як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі вказує на те, чи наділена селищна рада у спірних правовідносинах правом самостійного скасування рішення свого виконавчого комітету, прийнятого з питань житлово-комунального господарства.

У відповідності до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Кабінетом Міністрів України. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством України.

Тобто, у випадку скасування рішення «Про видачу ордера на квартиру», особа не може використовувати вказане жиле приміщення.

Отже, стосовно суті права, за захистом якого позивач у цій справі звернувся до суду, то предметом цього позову є законність та обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень «Про видачу ордера на квартиру», який за своєю суттю стосується права користування жилим приміщенням, оскільки вказаним рішенням скасовується ордер на службове жиле приміщення, який є законною підставою для вселення в жиле приміщення, та відповідно до якого на позивача покладено обов`язок щодо виселення з квартири.

Отже, позов поданий з метою поновлення прав позивача у сфері житлових відносин.

У той же час, колегія суддів зауважує, що оспорюване рішення Великобагачанської селищної ради від 26.06.2025 року «Про скасування рішення виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради від 28.02.2017 року № 25 «Про видачу ордера на квартиру», в цьому випадку поглинаються спором про речове право.

Інакше кажучи, спір у даній справі стосується не стільки правомірності рішення відповідача, скільки питання щодо права на користування спірним приміщенням та виселення із займаного жилого приміщення позивача, а тому захист порушеного права має вирішуватися саме в порядку, що встановлений ЦПК України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вимога позивача про скасування рішення Великобагачанської селищної ради від 26.06.2025 року «Про скасування рішення виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради від 28.02.2017 року № 25 «Про видачу ордера на квартиру», спрямована на реалізацію права на житло та має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Враховуючи те, що управлінські дії відповідача мали наслідком створення перешкоди у реалізації права позивача на житло, спір позивача з відповідачем не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, тобто не є публічно-правовим.

Якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання незаконними таких дій є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів (аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 15 травня 2018 року у справі № 755/8749/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 826/7431/16).

Критеріями відмежування справ цивільної (господарської) юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За правилами ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч. 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з осіб п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З огляду на викладене, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на її думку, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки пов`язані з порушенням права особи отримати житло, то такі спори відносяться до захисту цивільних (житлових) прав, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.

Отже, спір про захист права конкретної фізичної особи на житло є не публічно-правовим, а приватноправовим. Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

У цьому випадку той факт, що відповідачем є суб`єкт владних повноважень не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

Правові висновки, на які позивач посилається в своїй апеляційній скарзі, викладені в постанові Верховного Суду від 23.02.2024 року у справі №300/2289/23, колегія суддів вважає нерелевантними у даній справі, оскільки спір склався між суб`єктами владних повноважень стосовно протиправності містобудівних умов та обмежень та дозволу на виконання будівельних робіт, а висновки суду касаційної інстанції стосувались можливості спору між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також коли право звернення до суду з позовом до іншого суб`єкта владних повноважень надано такому суб`єкту законом.

При цьому, в даному випадку, спір є приватно-правовим, оскільки обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу ОСОБА_1 , внаслідок управлінських дій суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04.11.1950 (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Беручи до уваги наведене, а також ураховуючи, що спірні правовідносини пов`язані із захистом порушених житлових прав позивача, колегія суддів доходить висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18.04.2018 №806/104/16, від 20.09.2018 №815/2551/15, від 13.02.2019 №826/19681/16, від 03.07.2019 у справі №1306/9031/2012, від 19.06.2019 №826/7399/18, а також Верховного Суду у постановах від 06.05.2020 у справі №826/12435/15, від 21.02.2019 у справі №823/162/16, від 13 лютого 2019 року у справі 826/19681/16.

Апеляційна скарга позивача не спростовує правильність доводів, якими мотивовано судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 239 КАС Україниякщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідностаттями 238, 240цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановленихст.19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Аналізуючи обставини у справі та законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає, що даний спір не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, оскільки він пов`язаний з розглядом цивільної справи у сфері житлових відносин.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі.

Керуючись п.1 ч.1 ст.238, ст. ст. 239, 315, 319, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.09.2025 по справі № 440/9751/25 - скасувати.

Провадження у справі № 440/9751/25 за позовом ОСОБА_1 до Великобагачанської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що даний спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Л.В. Любчич С.П. Жигилій