Справа № 120/4199/25
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2026-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 лютого 2026 р. Справа № 120/4199/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень від 14.10.2024 №1-0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2018 рік у розмірі 2256,40 грн.; №1-0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2018 рік у розмірі 2256,40 грн.; № 1-0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2020 рік у розмірі 2 262,58 грн.; № 1- 0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2021 рік у розмірі 2256,40 грн.; № 1-0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2022 рік у розмірі 2256.40 грн.; № 1-0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2023 рік у розмірі 2256,40 грн.; № 1-0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2018 рік у розмірі 2752,85 грн.; № 1- 0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2019 рік у розмірі 2752,85 грн.; № 1-0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2020 рік у розмірі 2760,39 грн.; №1-0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2021 рік у розмірі 2752.85 грн.;№1-0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2023 рік у розмірі 2752,85 грн.; № 1-0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2018 рік у розмірі 7119,35 грн.; № 1-0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2019 рік у розмірі 7119,35 грн.; № 1-0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2021 рік у розмірі 7119,35 грн.; № 1-0204-UA0017028 про визначення суми податкового зобов`язання на 2023 рік у розмірі 7 119,35 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 10 жовтня 1991 року рішенням 6 сесії 21 скликання Теплицької районної Ради народних депутатів Вінницької області ОСОБА_1 надано в довічне успадковуване володіння земельну ділянку розміром 7,79 га (ділянка № 1 0,37 га та ділянка № 2 7,42 га) для ведення селянського (фермерського) господарства.

31 березня 1992 року рішенням 8 сесії 21 скликання Теплицької районної Ради народних депутатів Вінницької області ОСОБА_1 надано в довічне успадкування володіння земельні ділянки розміром 30, 81 га (ділянка № 3 8,63 га та ділянка № 4 22,18 га) для ведення селянського (фермерського) господарства.

Позивачу видано Державний Акт на право довічного успадковуваного землеволодіння.

24 жовтня 1991 року на підставі приписів закону України «Про селянське (фермерське) господарство», здійснено державну реєстрацію Селянського (фермерського) господарства Воловодівського Андрія Григоровича, головою якого, відповідно до наказу Селянського (фермерського) господарства Воловодівського А.Г. від 12 грудня 1992 року № 1, призначено ОСОБА_1 .

У зв`язку із набуттям чинності закону України «Про фермерське господарство», 24 січня 2001 року Селянським (фермерським) господарством Воловодівського Андрія Григоровича було змінено організаційно - правову форму на фермерське господарство ОСОБА_1 (далі по тексту ФГ Воловодівського А.Г.), що підтверджується копією Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи.

В подальшому, надані Фермерському господарству ОСОБА_1 земельні ділянки зареєстровані у Державному земельному кадастрі та присвоєнні кадастрові номера: :08:000:0125 - земельній ділянці площею 7,4 га, :10:000:0132 земельній ділянці площею 8,63 га та відповідно :02:000:0448 - земельній ділянці площею 22, 18 га на території Вінницької області Теплицького району Степанівської сільської ради. Цільове призначення згідно відомостей, розміщених у Витязі з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, встановлено за кодом 01.02 Для ведення фермерського господарства.

Вказані земельні ділянки ФГ ОСОБА_1 використовує у своїй господарській діяльності та сплачує за них земельний податок у встановлені законом порядок і строк, про що достеменно відомо контролюючому органу. Відтак оскаржувані податкові-повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки фактичним користувачем відповідних земельних ділянок є фермерське господарство, а не позивач як фізична особа.

Ухвалою суду від 03.04.2025 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

14.04.2025 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення заявлених позовних вимог та просив в їх задоволенні відмовити.

Відповідач зазначив, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. Оскільки платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування, то саме фізична особа (засновник фермерського господарства), що отримала правовстановлюючий документ на земельну ділянку, в якому визначено цільове призначення земельної ділянки для ведення фермерського господарства, зобов`язана сплачувати земельний податок за таку земельну ділянку.

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно:

- по земельній ділянці з кадастровим номером :10:000:0132 загальною площею 8,63 га. від 28.02.2025 року №415728621 землевласником до 21.11.2024 року значився ОСОБА_1 ;

- по земельній ділянці з кадастровим номером :08:000:0125 загальною площею 7,42 га. від 28.02.2025 року №415729425 землевласником до 21.11.2024 року значився ОСОБА_1 ;

- по земельній ділянці з кадастровим номером :02:000:0448 загальною площею 22,18 га. від 28.02.2025 року №415729082 землевласником до 21.11.2024 року значився ОСОБА_1 .

Тобто, на момент винесення податкових повідомлень-рішень у звітних періодах 2018 року - 2024 року землевласником земельних ділянок, за які нараховано земельний податок з фізичних осіб, був ОСОБА_1 .

Отже, як вважає відповідач, оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними та прийнятті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Інших заяви по суті справи до суду не надходило.

Оцінивши доводи сторін та надані ними докази, суд встановив такі обставини справи.

10 жовтня 1991 року рішенням 6 сесії 21 скликання Теплицької районної Ради народних депутатів Вінницької області ОСОБА_1 надано в довічне успадковуване володіння земельну ділянку розміром 7,79 га (ділянка № 1 0,37 га та ділянка № 2 7,42 га) для ведення селянського (фермерського) господарства.

31 березня 1992 року рішенням 8 сесії 21 скликання Теплицької районної Ради народних депутатів Вінницької області ОСОБА_1 надано в довічне успадкування володіння земельні ділянки розміром 30, 81 га (ділянка № 3 8,63 га та ділянка № 4 22,18 га) для ведення селянського (фермерського) господарства.

Позивачу видано Державний Акт на право довічного успадковуваного землеволодіння.

24 жовтня 1991 року на підставі приписів закону України «Про селянське (фермерське) господарство», здійснено державну реєстрацію Селянського (фермерського) господарства Воловодівського Андрія Григоровича, головою якого, відповідно до наказу Селянського (фермерського) господарства Воловодівського А.Г. від 12 грудня 1992 року № 1, призначено ОСОБА_1 .

У зв`язку із набуттям чинності закону України «Про фермерське господарство», 24 січня 2001 року Селянським (фермерським) господарством Воловодівського Андрія Григоровича було змінено організаційно - правову форму на фермерське господарство ОСОБА_1 (далі по тексту ФГ Воловодівського А.Г.), що підтверджується копією Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи.

В подальшому, надані Фермерському господарству ОСОБА_1 земельні ділянки зареєстровані у Державному земельному кадастрі та присвоєнні кадастрові номера: :08:000:0125 - земельній ділянці площею 7,4 га, :10:000:0132 земельній ділянці площею 8,63 га та відповідно :02:000:0448 - земельній ділянці площею 22,18 га на території Вінницької області Теплицького району Степанівської сільської ради. Цільове призначення згідно відомостей, розміщених у Витязі з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, встановлено за кодом 01.02 Для ведення фермерського господарства.

Тобто, Фермерське господарство Воловодівського Андрія Григоровича провадить свою діяльність зокрема на земельній ділянці загальною площею 7,4 га га, Кадастровий номер: :08:000:0125, на земельній ділянці загальною площею 8,63 га, Кадастровий номер: :10:000:0132 та на земельній ділянці загальною площею 22,18 га, Кадастровий номер: :02:000:0448, що підтверджено відповідними податковими деклараціями платника єдиного податку четвертої групи та відповідно сплачує його у визначених об`ємах.

Втім, 14.10.2024 на підставі інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Головне управління ДПС у Вінницькій області здійснило нарахування орендної плати з фізичних осіб за 2018-2023 рр. винесло спірні податкові повідомлення-рішення форми "Ф", якими нарахувало позивачу зобов`язання з вказаного податку.

Не погоджується з правомірністю прийнятих відповідачем ППР, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно;6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У цій справі спірним є питання відповідності вимогам частини другої статті 2 КАС України оскаржуваних податкових повідомлень-рішень в контексті правомірності нарахування орендної плати фізичній особі, як власнику земельних ділянок, переданих йому для створення фермерського господарства, та який утворив відповідне ФГ, яке фактично протягом спірного періоду використовувало земельні ділянки у своїй господарській діяльності, нараховуючи та сплачуючи за неї відповідний земельний податок.

Відтак суд враховує, що відповідно до статті 1 Закону України "Про фермерське господарство", прийнятого 19 червня 2003 року, фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 зазначеного Закону право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому ЗК України. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону України "Про фермерське господарство").

За висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України (далі ГК України) визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення. Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки від використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, що надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства, земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа суб`єкт господарювання за статтею 55 ГК України.

Подібні за змістом висновки викладені й у інших постановах Великої Палати Верховного Суду, а саме у постановах від 13 березня 2018 року у справі № 348/92/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі№ 317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 1 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17.

Крім того, у пунктах 6.22 та 6.23 постанови від 30 червня 2020 року у справі № 927/79/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що нормами Закону України "Про фермерське господарство" запроваджений механізм, за яким земельна ділянка спочатку надається в оренду громадянину з метою здійснення підприємницької діяльності (для ведення фермерського господарства), проте останній може використовувати її лише шляхом створення фермерського господарства як форми здійснення своєї підприємницької діяльності. Таке фермерське господарство створюється після отримання громадянином земельної ділянки в оренду. З моменту створення цього фермерського господарства та його державної реєстрації до нього переходять права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди землі. В цьому випадку не відбувається відчуження орендарем права на оренду земельної ділянки, а здійснюється встановлений нормами перехід прав та обов`язків орендаря земельної ділянки від громадянина до створеного ним фермерського господарства. При цьому такий перехід відбувається в силу вищенаведених норм Закону України "Про фермерське господарство" та не потребує вчинення сторонами орендних правовідносин будь-яких додаткових дій, у тому числі укладення додаткових угод.

Тобто усталена практика Великої Палати Верховного Суду пов`язує момент набуття фермерським господарством прав та обов`язків орендаря земельної ділянки саме з моментом державної реєстрації фермерського господарства. Після такої реєстрації відбувається фактична заміна орендаря і саме з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Отже, в силу наведених підходів, у разі створення фермерського господарства саме останнє виступає суб`єктом взаємовідносин щодо оренди, а тому за логікою таких висновків саме воно має й нести обов`язки щодо сплати відповідної орендної плати. В інакшому випадку поглиблюється правова невизначеність, адже всі права та обов`язки щодо відповідної земельної ділянки правомочне реалізовувати фермерське господарство, однак орендну плату вносить засновник цього господарства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові КАС ВС від 19.09.2024 у справі № 320/6885/23, яка є обов`язковою до застосування при вирішенні цієї справи в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

Водночас суд зауважує, що у вказаній справі Верховний Суд ухвалою від 16.05.2024 передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що відсутність сталої та послідовної судової практики щодо того, хто ж виступає платником орендної плати (засновник, який уклав договір оренди, чи фермерське господарство, яке безпосередньо використовує земельну ділянку) є одним з аспектів, що свідчить про наявність виключної правової проблеми з означеного питання.

Утім, Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 13.06.2024 визнала, що наведене в ухвалі КАС ВС від 16.05.2024 обґрунтування наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, не створює підстави для прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 320/6885/23, зокрема, беручи до уваги, що нею вже викладався висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, наприклад, у постановах від 1 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17, від 13березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц, від 12 грудня 2018року у справі № 704/29/17-ц, № 695/1275/17, від 16 січня 2019 року у справі у справі № 483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі №574/381/17-ц, від 3 квітня 2019 року у справі № 628/776/18, від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18 та ін.

Крім того суд враховує постанови КАС ВС від 26 червня 2023 року у справі №820/6406/16 та від 10 грудня 2025 року у справі № 520/4343/25, у яких зроблено наступний висновок: якщо фермерське господарство користується земельною ділянкою, яка отримана позивачем у постійне користування для ведення фермерського господарства, зареєстроване належним чином в якості юридичної особи, здійснює сплату податкових платежів, у тому числі і за використання спірної земельної ділянки, то нарахування земельного податку з фізичних осіб позивачу є протиправним, оскільки фізична особа, яка отримала у власність "для ведення фермерського господарства" земельні ділянки здійснює діяльність на цих землях не особисто, а через створену ним юридичну особу фермерське господарство.

Під час розгляду цієї справи судом встановлено, а відповідачем не заперечується, що фермерське господарство ОСОБА_1 зареєстроване 24.01.2001 року, про що зроблено запис від 24.01.2001 у журналі обліку реєстраційних справ №277 та підтверджується виданим управлінням економіки Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області Свідоцтвом про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи.

ФГ ОСОБА_1 має статус платника єдиного податку 4 групи, та здійснює користування земельними ділянками з кадастровими номерами: :08:000:0125 площею 7,4 га, :10:000:0132 площею 8,63 га, :02:000:0448 площею 22, 18 га на території Вінницької області Теплицького району Степанівської сільської ради, що не заперечується відповідачем та підтверджується матеріалами справи, в тому числі, відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до пп. 295.9.1 Податкового кодексу України, платники єдиного податку четвертої групи самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням платника податку та місцем розташування земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік.

Декларацію подають з метою підтвердження статусу платника єдиного податку четвертої групи.

До загальної податкової декларацію платника єдиного податку четвертої групи додаються

- Додаток 1 «Відомості про наявність земельних ділянок»; - Додаток 2 «Відомості про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску»; - Додаток 3 «Розрахунок загального мінімального податкового зобов`язання за податковий (звітний) рік».

Вказаний статус платника єдиного податку четвертої групи ФГ ОСОБА_1 підтверджувався протягом 2018-2023 звітніх років.

Згідно змісту Додатку 1 «Відомості про наявність земельних ділянок» податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи за 2018-2023 років, поданими юридичною особою вбачається, що саме у користуванні фермерського господарства ОСОБА_1 перебувають земельні ділянки з кадастровими номерами: :08:000:0125 площею 7,4 га, :10:000:0132 площею 8,63 га, :02:000:0448 площею 22, 18 га на території Вінницької області Теплицького району Степанівської сільської ради.

Фермерське господарство ОСОБА_1 сплатило єдиний податок платника 4 групи в 2018-2023 роки, що підтверджується платіжними інструкціями: - № 0048 від 17 квітня 2018 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за І кв. 2018 р.); - № 0090 від 26 липня 2018 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІІ кв. 2018 р.); - № 0135 від 18 жовтня 2018 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІІІ кв. 2018 р.); - № 0168 від 20 грудня 2018 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІV кв. 2018 р.); - № 0056 від 12 квітня 2019 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за І кв. 2019 р.); - № 0095 від 25 липня 2019 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІІ кв. 2019 р.); - № 0134 від 22 жовтня 2019 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІІІ кв. 2019 р.); - № 0165 від 27 грудня 2019 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІV кв. 2019 р.); - № 0048 від 08 травня 2020 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за І кв. 2020 р.); - № 0085 від 29 липня 2020 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІІ кв. 2020 р.); - № 0145 від 28 грудня 2020 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІІІ кв. 2020 р.); - № 0118 від 19 жовтня 2020 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІV кв. 2020 р.); - № 0046 від 12 квітня 2021 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за І кв. 2021 р.); - № 0097 від 12 липня 2021 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІІ кв. 2021 р.); - № 0152 від 13 жовтня 2021 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІІІ кв. 2021 р.); - № 0195 від 24 грудня 2021 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІV кв. 2021 р.); - № 0017 від 01 березня 2022 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за 2022 р.); - № 0039 від 18 квітня 2023 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за І кв. 2023 р.); - № 0068 від 22 липня 2023 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІІ кв. 2023 р.); - № 0093 від 30 жовтня 2023 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІІІ кв. 2023 р.); - № 0108 від 26 грудня 2023 року (призначення платежу Єдиний податок 4 група за ІV кв. 2023 р.).

В той же час, жодних заперечень чи зауважень щодо змісту вказаних податкових декларацій за 2018 - 2023 роки, поданих ФГ Воловодівського А.Г., як користувачем земельних ділянок сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами :08:000:0125 площею 7,4 га, :10:000:0132 площею 8,63 га, :02:000:0448 площею 22, 18 га на території Вінницької області Теплицького району Степанівської сільської ради та щодо сплати єдиного податку платника четвертої групи, у відповідача протягом останніх років до юридичної особи - ФГ Воловодівського А.Г.» не надходило.

З огляду на викладене та беручи до уваги вищенаведені висновки Верховного Суду, суд вважає, що позивачам нараховано зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб на підставі податкових повідомлень-рішень, прийнятих без дотримання вимог частини другої статті 2 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу приписів частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Також, згідно з позицією ЄСПЛ, викладеною, зокрема, у справі "Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції", заява № 36985/97, рішення від 23 липня 2002 року, пункт 110, адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи повинні бути розглянуті на підставі наданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів мусять саме податківці.

Відтак, перевіривши обґрунтованість доводів сторін на підтримку своїх вимог та заперечень та оцінивши надані ними докази, суд приходить до переконання, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судові витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн. належить стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

При вирішенні питання щодо підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 гривень суд враховує приписи статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами 5, 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Так, між ОСОБА_1 та адвокатським бюро "Дмитришиної Тетяни" в особі адвоката Дмитришиної Тетяни Іванівни укладений договір про надання правової (правничої) допомоги, захисту та представництва від 24 березня 2025 року № 24/03/25.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 цього договору адвокат приймає на себе доручення по представництву інтересів ОСОБА_1 у Вінницькому окружному адміністративному суді, а замовник зобов`язується сплатити гонорар за дії адвоката по наданню правової допомоги, а також всі понесені адвокатом фактичні витрати, пов`язані з виконанням договору.

Сума гонорару за прийнятим дорученням 7000 гривень.

Згідно з квитанцією від 24 березня 2025 року позивач сплатив адвокату за надані послуги 7000 гривень.

При цьому суд установив, що на виконання договору про надання правової допомоги від 24 березня 2025 року адвокатом підготовлено та подано до суду позовну заяву.

Разом із тим матеріали справи не містять будь-яких інших документально підтверджених доказів виконання адвокатом робіт чи надання послуг.

Водночас, на переконання суду, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 7000 гривень є досить завищеними.

Так, представницею позивача надано Воловодівському Андрію Григоровичу професійну правничу допомогу, що полягає у підготовці та поданні до суду позовної заяви, а тому обсяг виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) є неспівмірним з розміром понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 гривень.

Крім того, адміністративна справа № 120/4199/25 розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що свідчить про те, що така справа належить до справ незначної складності, що також вказує на необґрунтовано завищену вартість наданих послуг.

Встановлені обставини вказують на недостатню обґрунтованість розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 гривень, а тому слід дійти висновку, що такий розмір є досить завищеним.

На переконання суду, розмір витрат на професійну правничу допомогу підтверджено у розмірі 4000 гривень, що відповідає вимогам співмірності, розумності та справедливості.

Таким чином, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 гривень.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 14 жовтня 2025 року за №№1-0204-UA0017028, 1-0204-UA0017028, 1-0204-UA0017028, 1-0204-UA0017028, 1-0204-UA0017028, 1-0204-UA0017028, 1-0204-UA0017028, 1-0204-UA0017028, 1-0204-UA0017028, 1-0204-UA0017028, 1-0204-UA0017028, 1-0204-UA0017028, 1-0204-UA0017028, 1-0204-UA0017028, 1-0204-UA0017028.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн (чотири тисячі гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21000, код ЄДРПОУ ВП 44069150)

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна