Справа № 520/12787/25
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2026-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2026 р. № 520/12787/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панова М.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 з приводу ненарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 21.09.2024 по 30.09.2024, з 10.10.2024 по 21.10.2024, з 29.10.2024 по 04.11.2024, з 05.11.2024 по 04.12.2024 додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 №168, збільшеної до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням та часу перебування у відпустці після лікування у зв`язку з отриманим 21 вересня 2024 р. пораненням, в разі не нарахування додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 №168, збільшеної до 100 000 гривень;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 за періоди з 21.09.2024 по 30.09.2024, з 10.10.2024 по 21.10.2024, з 29.10.2024 по 04.11.2024, з 05.11.2024 по 04.12.2024 додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 №168, збільшену до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням та часу перебування у відпустці після лікування у зв`язку з отриманим 21 вересня 2024 року пораненням та стягнути суму у розмірі 190 322 грн. 20 коп. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті додаткової винагороди при пораненні, є протиправною та такою, що порушує його право на соціальне забезпечення відповідно до чинного законодавства.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначає, що діяв в межах повноважень та згідно норм чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 (далі - позивач) проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (далі - відповідач) з 08.09.2024 по 30.12.2024.

Відповідно до довідки про обставини травми від 27.09.2024 № 23/4568 встановлено, що 21 вересня 2024 під час виконання бойового завдання позивач отримав травми різних частин тіла, після чого знаходився на лікуванні у різних медичних закладах довгий час.

Після отримання поранення по момент виключення зі списків військової частини позивачу не було сплачено додаткову винагороду за час лікування у зв`язку з пораненням у розмірі 100 000 грн. пропорційно за місяць.

Позивачем було написано запит до військової частини, в якому він просив здійснити доплату за перебування на лікуванні за весь період лікування, а в разі відмови, довідку про розмір винагороди, але відповідач відмовився здійснити доплату у встановленому порядку.

Відповідно до відповіді командування військової частини НОМЕР_1 від 30.04.2025 № 26/1/3079 відповідач повідомив позивача про те, що необхідно звернутися до Відповідача повторно, хоча не взяли до уваги те, що Позивач вже подавав належні документи.

Відповідно до виписки № 5835 із медичної карти стаціонарного хворого позивач перебував на лікуванні з 21.09.2024 по 30.09.2024.

Відповідно до виписки № 7552 із медичної карти стаціонарного хворого позивач перебував на лікуванні з 10.10.2024 по 21.10.2024.

Відповідно до виписки № 15514 із медичної карти стаціонарного хворого позивач перебував на лікуванні з 29.10.2024 по 04.11.2024.

Відповідно до довідки ВЛК від 04.11.2024 № 740 надано відпустку за станом здоров`я терміном 30 календарних діб з 05.11.2024 по 04.12.2024, травма характеризується як « ОСОБА_2 », але у зв`язку з не наданням форми 5 військової частини не зазначили вірні данні. Відповідно до довідки ВЛК від 05.03.2025 № 2599 зазначено що травма пов`язана із захистом Батьківщини.

Загальна кількість діб лікування позивача становить 59 діб.

Факт не отримання коштів підтверджується довідкою форми ОК-5 та випискою з банку.

На думку позивача, у діях відповідача наявні протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу оплати військової служби за період 21.09.2024 по 30.09.2024, 10.10.2024 по 21.10.2024, 29.10.2024 по 04.11.2024, 05.11.2024 по 04.12.2024 не виплачено додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 №168 у підвищеному розмірі, а саме у розмірі 100 тис. грн пропорційно на місяць.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачена додаткова винагорода у сумі 100000 грн пропорційно часу перебування на лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням та часу перебування у відпустці після лікування у зв`язку з отриманим 21 вересня 2024 р. пораненням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Частиною другою ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Абзацом 2 пункту 11 постанови КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168), встановлено, що на період воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Абзацом 3 п. 12 Постанови №168 встановлено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі ті, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

З аналізу наведених норм Постанови №168 вбачається встановлення двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100 000 гривень винагороди за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини, а також факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення.

Суд звертає увагу, що обидві вказані вище умови у даних спірних правовідносинах дотримані та підтверджуються відповідною медичною документацією, яка міститься в матеріалах справи, а саме:

Відповідно до виписки № 5835 із медичної карти стаціонарного хворого позивач перебував на лікуванні з 21.09.2024 по 30.09.2024.

Відповідно до виписки № 7552 із медичної карти стаціонарного хворого позивач перебував на лікуванні з 10.10.2024 по 21.10.2024.

Відповідно до виписки № 15514 із медичної карти стаціонарного хворого позивач перебував на лікуванні з 29.10.2024 по 04.11.2024.

Відповідно до довідки ВЛК від 04.11.2024 № 740 надано відпустку за станом здоров`я терміном 30 календарних діб з 05.11.2024 по 04.12.2024, травма характеризується як «Тяжке», але у зв`язку з не наданням форми 5 військової частини не зазначили вірні данні. Відповідно до довідки ВЛК від 05.03.2025 № 2599 зазначено що травма пов`язана із захистом Батьківщини.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 21.09.2024 по 30.09.2024, з 10.10.2024 по 21.10.2024, з 29.10.2024 по 04.11.2024, з 05.11.2024 по 04.12.2024 перебував на стаціонарному лікуванні у різних закладах охорони здоров`я, згідно Наказу МОЗ України №370 від 04.07.2007 отримана ним травма кваліфікується як тяжка, а також підтверджується, що травма пов`язана з проходженням військової служби, із захистом Батьківщини.

Отже, позивач має право на отримання збільшеної до 100 000 гривень на місяць винагороди протягом строку перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненням з 21.09.2024 по 30.09.2024, з 10.10.2024 по 21.10.2024, з 29.10.2024 по 04.11.2024, з 05.11.2024 по 04.12.2024.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача в спірних правовідносинах буде визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 з приводу ненарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 21.09.2024 по 30.09.2024, з 10.10.2024 по 21.10.2024, з 29.10.2024 по 04.11.2024, з 05.11.2024 по 04.12.2024 додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 №168, збільшеної до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням та часу перебування у відпустці після лікування у зв`язку з отриманим 21 вересня 2024 р. пораненням, в разі не нарахування додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 №168, збільшеної до 100 000 гривень та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за періоди з 21.09.2024 по 30.09.2024, з 10.10.2024 по 21.10.2024, з 29.10.2024 по 04.11.2024, з 05.11.2024 по 04.12.2024 додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 №168, збільшену до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням та часу перебування у відпустці після лікування у зв`язку з отриманим 21 вересня 2024 року пораненням.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача суми у розмірі 190 322 грн. 20 коп. суд зазначає наступне.

Нарахування та виплата додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 №168 належить до дискреційних повноважень відповідача.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке надає певний адміністративному органу ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Оскільки суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за періоди з 21.09.2024 по 30.09.2024, з 10.10.2024 по 21.10.2024, з 29.10.2024 по 04.11.2024, з 05.11.2024 по 04.12.2024 додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 №168, збільшену до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням та часу перебування у відпустці після лікування у зв`язку з отриманим 21 вересня 2024 року пораненням, то наразі у суду немає підстав вважати, що при виконанні судового рішення відповідачем будуть не належним чином здійснені відповідні нарахування та виплати.

Отже, стягнення додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 №168 у розмірі 190 322 грн. 20 коп. з військової частини НОМЕР_1 можна розцінювати як вимогу, передчасно заявлену, що свідчить про відсутність підстав для її задоволення.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачу нарахування та виплату додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 №168 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, суд зазначає наступне.

Положеннями п. 2 Порядку №44 передбачено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Згідно з п. 3 Порядку №44 виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".

Згідно з п. 5 Порядку №44 грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

З аналізу вказаних пунктів 2 - 3 Порядку №44 слід дійти висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Суд зазначає, що оскільки перерахунок та виплата позивачу грошового забезпечення за період з 26 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного календарного року відповідачем ще не проведена, наразі відсутні підстави вважати, що під час проведення перерахунку та виплати такого грошового забезпечення ним будуть порушені вищенаведені приписи чинного законодавства, у зв`язку з чим передчасним є покладення обов`язку на відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення із одночасною компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку №44.

Викладена позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові від 28 травня 2024 року по справі №160/14683/23.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (абон. скр. НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 з приводу ненарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 21.09.2024 по 30.09.2024, з 10.10.2024 по 21.10.2024, з 29.10.2024 по 04.11.2024, з 05.11.2024 по 04.12.2024 додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 №168, збільшеної до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням та часу перебування у відпустці після лікування у зв`язку з отриманим 21 вересня 2024 р. пораненням, в разі не нарахування додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 №168, збільшеної до 100 000 гривень.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за періоди з 21.09.2024 по 30.09.2024, з 10.10.2024 по 21.10.2024, з 29.10.2024 по 04.11.2024, з 05.11.2024 по 04.12.2024 додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 №168, збільшену до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням та часу перебування у відпустці після лікування у зв`язку з отриманим 21 вересня 2024 року пораненням.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М.Панов