Справа № 380/22686/25
Суддя: Стрельбицький В. В.
Дата ухвалення: 2026-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2026 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Герман М.І.,

представника позивача - адвоката Пащука А.І.,

представника відповідача - Копко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за адміністративним позовом

ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ),

в інтересах якого діє адвокат Пащук Артем Ігорович

(79008, м. Львів, вул. В. Винниченка, 3/8; ІНФОРМАЦІЯ_2 ),

до

Управління Служби безпеки України у Львівській області

(79012, м. Львів, вул. Вітовського, 55; )

про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

I. Позиції сторін та учасників справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Адвокат Пащук Артем Ігорович, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Служби безпеки України у Львівській області у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області полковника О. Голобородька від 05.11.2025 про примусове повернення за межі України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову покликається на те, що позивач перебуває в Україні на підставі посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , які дійсна до 20.04.2026. 05.11.2025 року працівниками Управління СБУ у Львівській області на оптовому ринку сільськогосподарської продукції «Шувар» було проведено перевірку паспортного документа позивача та прийнято рішення про його примусове повернення за межі України і зобов`язано його покинути територію України у термін до 15 листопада 2025 року.

Позивач вважає дане рішення таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню, з огляду на те, що відповідач, як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділений виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення. Вказує, що іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Зазначає, що суб`єкт владних повноважень в своєму рішенні має обов`язково обґрунтувати підстави його прийняття, прямо передбачені законодавством, та визначити осіб та дату для добровільного виконання такого рішення та країну куди ця особа повертається. У рішенні відповідача від 05.11.2025 року, зокрема, зазначено, що "Згідно з наявними даними, ОСОБА_2 має знайомих в Азербайджані, котрі проживають там та виїздять до теперішнього часу до рф, підтримує постійні контакти з ними, його дії та поведінка загрожують національній безпеці держави, що визначені статтею 1 Закону України "Про основи національної безпеки України". Разом з цим, з оскаржуваного рішення вбачається, що відповідачем не зазначено країну до якої слід примусово повернути ОСОБА_1 , зазначений тільки строк виконання рішення.

Вказує, що рішення про повернення оголошено за відсутності перекладача.

Відповідно до ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, оскаржуване рішення Служби безпеки України ґрунтується на припущеннях та прийнято з метою попередження вчинення позивачем суспільно небезпечних діянь, що фактично, є рішенням прийнятим на майбутнє, без належних на те правових підстав.

Ухвалою суду від 29.12.2025 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами розгляду окремих категорій адміністративних справ, відповідно до Параграфу 2 Глави 11 КАС України.

Протокольної ухвалою від 24.02.2025 відмовлено у задоволення клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі.

Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого, відповідач заперечує проти задоволення заявлених вимог, зокрема вказує, що регіональним органом безпеки в межах законодавчо визначених повноважень в ході проведення 05.09.2025 антитерористичного контррозвідувального заходу (розпорядження керівника зони ТРО №3 з Територіальної оборони №377 від 28.08.2025) у локації масового скупчення ВПО, а також іноземних громадян з країн колишнього срср - на оптовому ринку сільськогосподарської продукції «Шувар» (м. Львів, вул. Хуторівка, 4-Б, ТзОВ «Шувар», ), встановлений громадянин Азербайджану - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який надав посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , дата закінчення строку 20.04.2026. У подальшому в ході перевірки встановлено фактичні обставини, що стали підставою для відкликання або визнання недійсною посвідки на тимчасове проживання в Україні, відповідно пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №332.

05.09.2025 проведено опитування гр. ОСОБА_1 , за його згодою під відеофіксацію, в присутності гр. Азербайджана - ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), який за погодженням гр. ОСОБА_1 виступав перекладачем ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродж. Азербайджану, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , м.т. НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , посвідка на постійне проживання НОМЕР_4 ). При цьому, за згодою гр. ОСОБА_1 проведено огляд його мобільного телефону. В цей же день 05.09.2025 в адміністративному приміщенні ринку «Шувар» продовжено опитування іноземця, знову за його згодою під відеофіксацію, в присутності його родича - гр. Азербайджана ОСОБА_5 , який, за згодою гр. ОСОБА_1 , виступав в якості перекладача ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідка на постійне проживання в Україні № НОМЕР_5 від 10.02.2020, користується номером м.т. НОМЕР_6 ).

За результатами вказаних контррозвідувальних опитувань та проведення інших перевірочних заходів встановлено, що вищевказана посвідка на тимчасове проживання в Україні іноземцю видана 22.04.2025 на підставі звернення до міграційної установи Молодіжної громадської організації "Молодіжна спільнота "ЮНКОР" (, керівник ОСОБА_6 , юрид. адреса: Львівська область, м. Львів, вул. Замкнена, 9, каб. 12, номер мобільного телефону керівника НОМЕР_7 ) з відповідним клопотанням про задіяння іноземця в якості волонтера. При цьому, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (вперше прибув до України 18.02.2025) під час перебування в Україні без офіційної реєстрації як ФОП та працевлаштування, сплати податків, працює в торгівельній сфері на ринку «Шувар», знає та спілкується виключно азербайджанською мовою. Волонтерську діяльність, яка визначена статтею 1 Закону України «Про волонтерську діяльність», як роботи та послуги, що безоплатно виконуються і надаються волонтерами, фактично не проводить, керівника організації не знає, контактів з нею не мав, про діяльність МГО "Молодіжна спільнота "ЮНКОР" по наданню допомоги ЗС України не обізнаний. Оформлений волонтером фіктивно, на прохання свого знайомого чи родича громадянина Азербайджану - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , котрий, в свою чергу, також ніколи не контактував з ОСОБА_6 . При опитуванні ОСОБА_2 будь-якої інформації щодо волонтерської діяльності не надав, взагалі не розуміє її сутність. Разом із тим, згідно з наявними даними, ОСОБА_2 має знайомих в Азербайджані, котрі проживають там та виїздять до теперішнього часу до рф, підтримує постійні контакти з ними.

В ході перевірки підтверджено обставини, що стали підставою для інформування ЗМУ ДМСУ для розгляду питання про відкликання або визнання недійсною посвідки на тимчасове проживання в Україні. Західним міжрегіональним Управлінням Державної міграційної служби України по вказаному громадянину винесено рішення про відкликання посвідки (лист та рішення долучено позивачем до позову) на підставі підпункту 3 п.63 Порядку №332. Про прийняте рішення ЗМУ ДМС повідомлено регіональний орган безпеки.

Зазначає, що рішення про примусове повернення до країни походження гр. ОСОБА_8 прийнято Управлінням на підставі факту порушення ним міграційного законодавства. Щодо зазначення загроз з його боку діями та поведінкою національній безпеці держави, що визначені статтею 1 Закону України «Про основи національної безпеки України», про що вказано в даному рішенні, вони є додатковим фактором, а не основою його прийняття, а іншим аспектом загроз національній безпеці України є факт свідомого, умисного порушення іноземцем законодавства України легалізація шахрайським методом, робота без офіційного працевлаштування.

Вимоги нормативно правових актів, встановлені обставини незаконного перебування на території України позивача, без відповідних документів, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, 05 листопада 2025 року заступником начальника Управління, у межах компетенції затверджено рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 та зобов`язано його покинути територію України до 15 листопада 2025 року.

Відтак, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

19.01.2026 стороною відповідача, на виконання ухвали суду про витребування доказів, ухваленої за результатами клопотання представника позивача, подано копії документів взятих до уваги при винесенні оспорюваного позивачем рішення.

09.02.2026 представником позивача подано додаткові пояснення (доповнення до підстав позову), згідно яких останній навів додаткові доводи для обґрунтування позову, з огляду на ознайомлення з наданими відповідачем документами та висловлення відповідних доводів цією стороною.

В судовому засіданні представник позивача та позивач, кожен окремо, заявлені вимоги підтримали, з підстав наведених у позові.

В судовому засіданні представник відповідача заперечила проти задоволення заявлених вимог, з підстав викладених у відзиві наявному у матеріалах справи.

II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон № 3773), а також міжнародними нормами.

Частиною першою, третьою статті 3 Закону № 3773 визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону № 3773.

Положеннями частини 1 статті 4 Закону № 3773 визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно ч. 16 ст. 4 Закону № 3773, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Відповідно до статті 9 Закону № 3773, іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Суд, дослідивши наявні у справі документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходить з наступних доводів та мотивів.

Як встановлено із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Азербайджану (Азербайджанської Республіки), що підтверджується паспортом номер НОМЕР_8 , тип: РC, код держави: AZE, дата видачі: 15.02.2025, дійсний до ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження: Азербайджан.

Відповідно до посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , що видана на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підстава видачі 04/10, дата видачі 22.04.2025, дата закінчення строку дії 20.04.2026.

Згідно рішення ЗМУ ДМС від 15.09.2025 про відкликання посвідки на тимчасове проживання, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі підпункту 3 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322, відкликається посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 .

З рішення про відкликання посвідки на тимчасове проживання вбачається, що відкликається посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 на підставі підпункту 3 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 (Далі - Порядок № 332).

Відповідно до підпункту 3 пункту 63 Порядку №332, посвідка відкликається ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Згідно зі змістом рішення про примусове повернення за межі України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 05.11.2025 встановлено наступне: «При перевірці на оптовому ринку сільськогосподарської продукції "Шувар" (м. Львів, вул. Хуторівка, 4-Б) паспортного документу громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_9 , встановлено, що зазначений іноземний громадянин проживає на території України за недійсними документами.

За час свого перебування в Україні громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 після відкликання ЗМУ ДМС у вересні 2025 року посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , дата закінчення строку 20.04.2026 року, за інформуванням УСБУ у Львівській області №62.01/62/2/3-850 від 09.06.2025 року, відповідно пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №332, вчасно не здав посвідку та не залишив межі України, чим порушив п. 68 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018 року. На виконання пункту 65 Порядку, вказаному громадянину скеровано рішення про відкликання повістки. Ухилявся від виїзду з України, відмітки про продовження терміну перебування на території держави в паспортному документі іноземця відсутні, законне джерело існування та підстави для подальшого перебування на території України відсутні.

Попередньо, в ході проведення 05.09.2025 року антитерористичного контррозвідувального заходу на оптовому ринку сільськогосподарської продукції "Шувар" (м. Львів, вул. Хуторівка, 4-Б), Управлінням в межах законодавчо визначених повноважень проведена контррозвідувальна перевірка громадянина Азербайджана - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановлено, що вище вказана посвідка на тимчасове проживання в Україні іноземцю видана на підставі звернення до міграційної установи Молодіжної громадської організації "Молодіжна спільнота "ЮНКОР" з відповідним клопотанням про заподіяння іноземця в якості волонтера. Водночас, волонтерську діяльність, яка визначена статтею 1 Закону України "Про волонтерську діяльність, яка визначена статтею 1 Закону України 'Про волонтерську діяльність " як роботи та послуги, що безоплатно виконуються і надаються волонтерами, фактично не проводить таких намірів, не мав і не має, керівника організації не знає, контактів з нею не мав, про діяльність МГО "Молодіжна спільнота "ЮНКОР" не обізнаний. Офіс вказаної молодіжної громадської організації не відвідував, чим буде займатися як волонтер не усвідомлює. Іноземець на момент проведення відповідних заходів є особою без офіційної реєстрації, як ФОП та працевлаштування, не сплачує податків, працював в торгівельній сфері на ринку "Шувар". Наразі іноземець продовжує неофіційно торговельну діяльність на ринку "Шувар", з 05.09.2025 року офіційно не працевлаштувався, порушує закони України на рекомендації щодо їх усунень не реагує.

Згідно з наявними даними, ОСОБА_2 має знайомих в Азербайджані, котрі проживають там та виїздять до теперішнього часу до рф, підтримує постійні контакти з ними, його дії та поведінка загрожують національній безпеці держави, що визначені статтею 13акону України "Про основи національної безпеки України".

05.11.2025 року на громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ЗМУ ДМС складено адміністративний протокол за ознаками ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 3 400,00 грн. в дохід держави.

Цим же рішенням вирішено примусово повернути за межі України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і зобов`язати його покинути територію України у термін до 15 листопада 2025 року.

Відповідно до змісту листа начальника Управління СБ України у Львівській області Самборака А. від 03.12.2025 №62/2/3-433 встановлено, що в ході проведення 05.09.2025 антитерористичного контррозвідувального заходу (розпорядження керівника зони ТРО №3 з Територіальної оборони №377 від 28.08.2025) у локації масового скупчення ВПО, а також іноземних громадян з країн колишнього срср - на оптовому ринку сільськогосподарської продукції «Шувар» (м. Львів, вул. Хуторівка, 4-Б), який належить групі компаній «Шувар», управління якою здійснює ТзОВ «Шувар» (), встановлений громадянин Азербайджану - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий документований органом 4601 посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , дата закінчення строку 20.04.2026, дата закінчення строку 20.04.2026. В ході контррозвідувальної перевірки встановлені дані, що є підставою для відкликання або визнання недійсною посвідки на тимчасове проживання в Україні, відповідно пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №332. 05.09.2025 на ринку «Шувар» в службовому автомобілі ГВ КР Управління проведено опитування гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за його згодою під відеофіксацію, в присутності гр. Азербайджана - ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродж. Азербайджану, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , м.т. НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , посвідка на постійне проживання НОМЕР_4 , на даний час виїхав в Азербайджан, підтримує зв`язок з використанням месенджеру Ватсап. Останній виступав перекладачем. При цьому, за згодою гр. ОСОБА_1 , проведено огляд його мобільного телефону. В подальшому 05.09.2025 вже в адміністративному приміщенні ринку «Шувар» продовжено опитування іноземця, знову за його згодою під відеофіксацію, в присутності його родича - гр. Азербайджана ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідка на постійне проживання в Україні № НОМЕР_5 від 10.02.2020, користується номером м.т. НОМЕР_6 , котрий виступав в якості перекладача. Знову в присутності ОСОБА_7 , за його та його родича згодою, проведено огляд мобільного телефону останнього. При цьому, з поваги до вказаних осіб як громадян країни, керівництво котрої висловлює підтримку у протистоянні збройній агресії рф, гр. ОСОБА_7 о. 05.09.2025 роз`яснені причини проведення опитування ОСОБА_8 , доведено про порушення чинного законодавства та рекомендовано їх усунути шляхом відмови від неправомірно отриманої посвідки та офіційного працевлаштування ОСОБА_8 , отримання у Львівському ОЦЗ дозволу на працевлаштування, що є підставою для звернення до міграційних органів для одержання посвідки на тимчасове проживання в Україні на підставі працевлаштування. За результатами вказаних контррозвідувальних опитувань та проведення інших перевірочних заходів встановлено, що вищевказана посвідка на тимчасове проживання в Україні іноземцю видана 22.04.2025 на підставі звернення до міграційної установи Молодіжної громадської організації "Молодіжна спільнота "ЮНКОР" (, керівник ОСОБА_6 , юрид. адреса: Львівська область, м. Львів, вул. Замкнена, 9, каб. 12, номер мобільного телефону керівника НОМЕР_7 ) з відповідним клопотанням про задіяння іноземця в якості волонтера. При цьому, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (вперше прибув до України 18.02.2025) під час перебування в Україні без офіційної реєстрації як ФОП та працевлаштування, сплати податків працює в торгівельній сфері на ринку «Шувар», знає та спілкується виключно азербайджанською мовою. Волонтерську діяльність, яка визначена статтею 1 Закону України «Про волонтерську діяльність» як роботи та послуги, що безоплатно виконуються і надаються волонтерами, фактично не проводить, керівника організації не знає, контактів з нею не мав, про діяльність МГО "Молодіжна спільнота "ЮНКОР" по наданню допомоги ЗС України не обізнаний. Оформлений волонтером фіктивно на прохання свого знайомого чи родича громадянина Азербайджану - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , котрий, в свою чергу, також ніколи не контактував з ОСОБА_6 . При опитуванні ОСОБА_2 будь-якої інформації щодо волонтерської діяльності не надав, взагалі не розуміє її сутність. Згідно з наявними даними, ОСОБА_2 має знайомих в Азербайджані, котрі проживають там та виїздять до теперішнього часу до рф, підтримує постійні контакти з ними. Таким чином, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав недостовірні відомості до ЗМУ ДМС щодо проведення волонтерської діяльності, що відповідно інформування УСБУ у Львівській області №62.01/62/2/3-850 від 09.09.2025 стало підставою для прийняття рішення ЗМУ ДМС про відкликання посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 (лист ЗМУ ДМС №4601.8.2.-4635/46.2-25 від 16.09.2025). На виконання пункту 65 Порядку від 25.04.2018 №332, ЗМУ ДМС вказаному громадянину скеровано рішення про відкликання посвідки. При перевірці 05.11.2025 на оптовому ринку сільськогосподарської продукції «Шувар» (м. Львів, вул. Хуторівка, 4-Б) паспортного документу громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_9 , співробітниками ГВ КР Управління встановлено, що зазначений іноземний громадянин проживає на території України за недійсними документами, зокрема, після відкликання ЗМУ ДМС у вересні 2025 посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 вчасно її не здав та не залишив межі України, чим порушив п.68 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018. Більш того, іноземець продовжував працювати на ринку «Шувар» в якості реалізатора товару на торговій точці гр. ОСОБА_7 без офіційного оформлення та сплати податків з отриманих прибутків, чим підривав підвалини економічного устрою держави. При цьому встановлено, що іноземець ЗМУ ДМС ознайомлений під розпис із рішенням про відкликання посвідки на тимчасове проживання. Враховуючи викладене, 05.11.2025 співробітниками Управління гр. ОСОБА_11 в присутності гр. Азербайджана ОСОБА_7 запропоновано проїхати до ЗМУ ДМС для прийняття відносно нього правових рішень. В подальшому, іноземець разом з ОСОБА_7 та співробітниками Управління ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 прибули до Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЗМУ ДМС (м. Львів, вул. Руданського, 3). Як працівниками Управління під час переміщення з ринку «Шувар» до ЗМУ ДМС, так і працівниками міграційної установи по прибуттю іноземців їм роз`яснено обставини справи, подальші дії по притягненню ОСОБА_8 до адмінвідповідальності та прийняття рішення щодо його примусового повернення до країни походження. ОСОБА_7 о. чітко розумів всі дії, що відбувалися, використовувався за власною ініціативою в якості перекладача для гр. ОСОБА_8 під час перебування в міграційній службі. При цьому, іноземці висловили бажання відмови як від адвоката, так і перекладача. Після з`ясування всіх юридичних аспектів, гр. ОСОБА_7 , провівши близько 40 хв. в міграційній установі та надавши відповідні вказівки гр. ОСОБА_11 , виїхав за своїми справами. ОСОБА_15 ніколи не висловлював будь-яких заперечень щодо дій співробітників Управління та працівників міграційної служби, тільки дотримувався вказівок ОСОБА_7 о. Підписи, записи на документах про адмінправопорушення та на рішенні про примусове повернення до країни походження ставив без примусу, розуміючи сутність проведення юридичних дій. Рішення про примусове повернення до країни походження гр. ОСОБА_8 прийнято Управлінням СБ України у Львівській області на підставі факту порушення ним міграційного законодавства. Щодо зазначення загроз з його боку діями та поведінкою національній безпеці держави, що визначені статтею 1 Закону України «Про основи національної безпеки України», про що вказано в даному рішенні, вони є додатковим фактором, а не основою його прийняття. І таке тлумачення спирається на наявність в м.т. іноземця багатьох номерів російських операторів мобільного зв`язку, окремі з яких є об`єктами зацікавленості правоохоронних органів рф (дана інформація має обмежений доступ та може бути надана суду в разі оформлення суддею допуску до державної таємниці). При цьому, іншим аспектом загроз національній безпеці України є факт свідомого, умисного порушення іноземцем законодавства України - легалізація шахрайським методом, робота без офіційного працевлаштування.

Суд вважає твердження представника позивача про те, що з таким документом він не ознайомлений, у зв`язку із відсутністю доступу до них, такими, що не відповідають дійсності, адже такі наявні в підсистемі «Електронний суд» і представник позивача як користувач електронного суду мав змогу ознайомитись з ним. Більше того, такі документи у паперовому варіанті долучені до матеріалів судового провадження, з якими представник мав можливість ознайомитись, а також скеровані відповідачем за зазначеною у позовній заяві адресою позивача.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону № 3773, іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, а також порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України регламентує Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773).

Відповідно до ст. 1 Угоди між КМУ та Урядом Азербайджанської Республіки про безвізові поїздки громадян, затвердженого постановою КМУ № 1565 від 24.10.2002, громадяни держави однієї Сторони, незалежно від місця їх постійного проживання, можуть в`їжджати, прямувати транзитом, виїжджати та перебувати на території держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування і реєстрації, що діють в цій державі, по документах, зазначених у Додатках 1 та 2 до цієї Угоди.

Згідно пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 № 150 (далі - Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території, зокрема, не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до ст. 1, 24 Закону України «Про Службу безпеки України», СБУ є державним правоохоронним органом спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України, і зобов`язана здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України; забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та їх об`єднань.

Положеннями ч. 1 ст. 5 , п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» передбачено, що СБУ є спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності, підставами для проведення якої є виконання визначених законом завдань щодо контррозвідувального захисту органів державної влади, правоохоронних і розвідувальних органів, охорони державної таємниці.

Тобто, СБУ, як державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення.

Відповідно до частини 1 стаття 26 «Примусове повернення іноземців та осіб без громадянства» Закону України №3773 VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до п. 2.2. Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України, затвердженої наказом МВС України 28.08.2013 № 825, протокол про правопорушення (у разі його оформлення) складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, на бланку, який містить серію та номер, наскрізну нумерацію в межах відповідного органу ДМС, у двох примірниках, один з яких під підпис вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності; викладається державною мовою; заповнюється розбірливим почерком або за допомогою друкованих засобів.

Після заповнення за допомогою друкованих засобів протокол про правопорушення надається уповноваженою посадовою особою, яка його заповнювала, особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, для перевірки правильності внесених до нього відомостей. У разі виявлення у протоколі про правопорушення помилок уповноважена посадова особа, яка його заповнювала, вносить до нього відповідні виправлення.

Після перевірки внесених до протоколу про правопорушення відомостей особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, підтверджує правильність таких відомостей власним підписом.

Відповідно до п.2.3. Порядку №150, при складанні протоколу про правопорушення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються її права і обов`язки, передбачені статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП, про що робиться відмітка у протоколі про правопорушення.

Водночас, посилання позивача на те, що в матеріалах справи відсутній адміністративний протокол за ознаками ч. 2 ст. 203 КУпАП відносно ОСОБА_8 , само по собі, не свідчить про незаконність рішення про примусове повернення за межі України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адже це не являлось єдиною підставою для його ухвалення. Більше того, за твердженнями представника відповідача такий не долучено з об`єктивних причин, оскільки посадова особа УСБУ, яка проводила перевірку відносно ОСОБА_8 на даний час перебуває в активній зоні бойових дій, що унеможливлює надати такий протокол на даному етапі. При цьому переконливих даних про те, що такий протокол не складався в ході розгляду справи не здобуто.

Згідно п. 2.6. Порядку №150, у разі коли особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не володіє мовою, якою ведеться провадження, протокол про правопорушення складається за участю перекладача.

Перекладачем може бути особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється провадження у справі про адміністративне правопорушення, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного або письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою жестової мови (для спілкування з особами з вадами слуху).

Перекладачами також можуть бути залучені особи, відомості про яких унесено до Довідково-інформаційного реєстру перекладачів відповідно до Порядку ведення Державною міграційною службою України Довідково-інформаційного реєстру перекладачів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 березня 2013 року № 228, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 травня 2013 року за № 801/23333.

Згідно п. 3.6. цієї ж Інструкції, справа про адміністративне правопорушення розглядається у присутності особи, стосовно якої складено протокол про правопорушення, або її законного представника (адвоката), перекладача (у разі їх наявності).

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі -Конвенція), притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції. Таку позицію, зокрема висловив Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Надточій проти України" від 15.05.2008.

Згідно ст.6 даної Конвенції:

«Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права:

а) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього;

b)мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту;

c)захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагати інтереси правосуддя;

d)допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що йсвідків обвинувачення;

е) якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею-одержувати безоплатну допомогу перекладача».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосуванні практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Щодо доводів представника позивача про незабезпечення ОСОБА_8 перекладачем та він в повній мірі не розумів значення дій уповноважених представників СБУ та ДМС, прийнятого рішення, а головне його наслідків, на момент його складання, зважаючи на те, що процедура оформлення та складання здійснювалась українською мовою за відсутності перекладача, суд зазначає наступне.

Право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини стосовно осіб, які не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.85 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі "Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН" від 28.11.78, у справі "Камазінскі проти Австрії" від 19.12.89, у справі "Артіко проти Італії" від 30.05.80).

Відповідно до пункту 2 розділу II Інструкції рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Між тим, в ході розгляду справи встановлено, що позивач фактично сам відмовився від свого права на залучення перекладача, адже зазначив, що його не потребує. Указана обставина підтверджена відповідним підписом ОСОБА_1 в розписці до оскаржуваного рішення в графі "Перекладач", де він біля слів: "не потрібно" поставив свій власноручний підпис. Крім того, як встановлено в ході розгляду справи допомогу у спілкуванні з представниками СБУ позивачу надавали його родич та знайомий. Жодних даних про те, що позивач був підданий тиску під час процедури складання документів чи опитування в ході розгляду справи не встановлено, як і не встановлено примушування позивача до підписання відповідних документів. Варто відзначити, що процедура опитування та спілкування з позивачем відбувалась в присутності його знайомих, за місцем знаходження позивача, на ринку, тобто у місці із загальним доступом.

Отже, перекладач та/або законний представник надаються на вимогу особи (іноземця), як то передбачено пунктом 2 Інструкції, однак в даному випадку позивач не звертався з вимогою про необхідність залучення перекладача.

Залучення перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно іноземця є правом особи, а не його обов`язком. У разі реальної потреби залучати перекладача відповідний орган в такому випадку зобов`язаний його забезпечити. Оскільки позивач добровільно без жодного примусу сам відмовився від участі перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішення відносно нього, а також користувався на власний вибір допомогою своїх знайомих, суд не вважає його право за такої обставини порушеним.

Аналогічні за своєю суттю правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2024 року у справі № 539/2085/22.

Окрім цього, як вже встановлено судом, ОСОБА_15 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні іноземцю на підставі звернення до міграційної установи Молодіжної громадської організації "Молодіжна спільнота "ЮНКОР" (, керівник Макарчук Галина Михайлівна, юрид. адреса: Львівська область, м. Львів, вул. Замкнена, 9, каб. 12, номер мобільного телефону керівника НОМЕР_7 ) з відповідним клопотанням про задіяння іноземця в якості волонтера. При цьому, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час перебування в Україні без офіційної реєстрації як ФОП та працевлаштування, сплати податків на момент проведення перевірки працює в торгівельній сфері на ринку «Шувар».

Доказів про задіяння останнього до волонтерської діяльності стороною позивача не надано та в матеріалах справи такі відсутні.

Суд не може не відзначити, що в умовах воєнного стану наведені вище дії іноземця, який використав підставу для перебування у країні здійснення ним волонтерської діяльності, та який такої фактично не проводив жодним чином, надають обґрунтовані підстави для органів уповноважених на захист держави та її мешканців, у даному випадку посадових осіб Служби безпеки України, вирішувати питання про доцільність та наявність законних підстав перебування такої особи на території держави. Тим більше у відповідача була наявна інформація про потенційні зв`язки позивача з особами які відвідують країну-агресора. Варто відзначити, що очевидним є і те, що порядок проведення антитерористичного контррозвідувального заходу, а також отримання інформації оперативними підрозділами є інформацією з обмеженим доступом, а тому не можуть проголошуватись публічно за відсутності на те законних підстав та відповідних дозволів. Натомість, даних про упереджене ставлення посадових осіб відповідача до позивача в ході розгляду справи не здобуто.

Крім того, доводи позивача про незазначення у оскарженому рішенні країни до якої слід повернути позивача, із одночасним зобов`язанням покинути територію країни до 15.11.2025, навпаки надає позивачу право вибору країни до якої він виїде, що не може свідчити про допущене порушення його прав або невідповідність рішення вимогам закону.

Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи доводи учасників провадження, дотримуючись стандартів мотивування судами своїх рішень, суд у даній справі враховує позиції Європейського суду з прав людини неодноразово висловленої у відповідних рішеннях про те, що не можна тлумачити п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень.

Суд вважає, що здобуті та досліджені в ході розгляду у суді даної справи докази є достатніми для ухвалення законного рішення у справі та належної перевірки доводів учасників процесу, а також доказів у справі.

Так, з досліджених під час судового розгляду матеріалів справи, зокрема оскаржуваного рішення, встановлено те, що таке відповідає вимогам чинного законодавства, ухвалене з дотриманням встановленої процедури.

При цьому суд наголошує, що окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування. Якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення. Вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог чинного законодавства, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.

Аналогічний за своєю суттю і змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 753/4366/17, від 11.09.2018 у справі № 826/11623/16, від 14.08.2018 у справі №826/15341/15.

Ухвалюючи рішення у справі, суд також враховує наступне.

Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед в активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставини справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує, якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.

За змістом статті 210 КАС України, до процесуальних обов`язків адміністративного суду віднесено з`ясування обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, і дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. У такий спосіб проявляється інформування учасників адміністративного процесу щодо порядку реалізації судового розгляду та змісту адміністративної справи. Ознайомлення зі змістом джерел доказів (засобів доказування) дає змогу належно встановити обставини адміністративної справи. Зміст наведених норм дає підстави дійти висновку, що обов`язок встановлення фактичних обставин у конкретній справі законодавцем покладається саме на адміністративний суд, який насамперед має з`ясувати предмет спору та відповідно визначити обставини, які необхідно встановити для правильного його вирішення.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що оскаржене рішення відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому є правомірними та не підлягає скасуванню.

Суд у даній справі також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд вважає, що стороною відповідача в повній мірі належними та допустимими доказами доведено правомірність винесення рішення про примусове повернення за межі України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 05.11.2025 року, а тому у задоволені адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись ст. 241-246, 286, 288 КАС України,

ухвалив:

У задоволенні позовної заяви відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня складення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ),

представник позивача - Пащук Артем Ігорович

(79008, м. Львів, вул. В. Винниченка, 3/8; ІНФОРМАЦІЯ_2 )

відповідач - Управління Служби безпеки України у Львівській області

представник відповідача - Копко Ірина Василівна

(79012, м. Львів, вул. Вітовського, 55; ),

Повний текст судового рішення складений 24.02.2026 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький