Справа № 380/1947/26
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2026-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2026 рокусправа №380/1947/26

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Хоми О.П., розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Городоцького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), в інтересах якого діє адвокат Шкодяк Ігор Антонович, звернувся до суду з позовом до Городоцького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі відповідач, Городоцький ВДВС ЗМУ МЮ), в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нескасування арешту з всього нерухомого майна та зобов`язати відповідача скасувати арешт всього нерухомого майна накладеного у ВП № 53914392.

Позовні вимоги обґрунтовані такими обставинами. На виконанні Городоцького ВДВС ЗМУ МЮ перебувало виконавче провадження ВП № 53914392, у межах якого постановою від 27.07.2018 накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 28.12.2018 деражвним виконавцем у ВП № 53914392винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, однак накладений арешт не був скасований. Представник позивача звернувся до відповідача з заявою про скасування арешту майна боржника, проте отримав відмову. Станом на 21.01.2026 документи ВП №53914392 є знищеними. Окрім цього, заборгованість, яка стала підставою для накладення арешту, відсутня. Позивач вказує, що за таких обставин арешт, накладений на його майно, є безпідставним, порушує його майнові права щодо розпоряджання приватною власністю. Просить позов задовольнити повністю.

Ухвалою від 06.02.2026 відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Судове засідання призначено на 17.02.2026.

Представник позивача 12.02.2026 (вх.№11213) подав клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконфереції, яке задоволено ухвалою суду від 13.02.2026.

Ухвалою від 23.02.2026 виправлено описку в ухвалі від 06.02.2026 про відкриття спрощеного позовного провадження в адміністративній справі.

Відповідно до довідок про доставку електронного листа до електронного кабінету Городоцького ВДВС ЗМУ МЮ в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі доставлено: 06.02.2026 - позовну заяву з копіями доданих до неї документів та 12.02.2026 - ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження в адміністративній справі з викликом сторін від 06.02.2026.

Відповідачу роз`яснено право подання відзиву на позов з посиланням на докази, якими такий обґрунтовується.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач у судове засідання 17.02.226 не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи, причин неможливості неприбуття у судове засідання не повідомив, клопотання про відкладення судового засідання не подав.

Суд в судовому засіданні 17.02.2026 заслухав вступну промову представника позивача, дослідив письмові докази та перейшов до письмового провадження.

Суд, заслухавши позивача та з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

На виконанні у Городоцькому ВДВС ЗМУ МЮ перебувало виконавче провадження ВП №53914392 з примусового виконання вимоги Городоцькою ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області №Ф-1042-13У від 21.02.2017 про стягнення зі ОСОБА_1 боргу у розмірі 160 грн 47 к.

Позивач зазначив, що будь-які документи щодо ВП №53914392 протягом 2017-2018 років та в подальшому не отримував, а з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізнався про арешт нерухомого майна, накладеного постановою державного виконавця ВП №53914392 від 27.07.2018.

Представник позивача 15.12.2025 звернувся з адвокатським запитом №122 до ГУ ДПС у Львівській області щодо наявності у ОСОБА_1 боргу по вимозі №Ф-1042-13У від 21.02.2017.

ГУ ДПС у Львівській області листом від 25.12.2025 №51922/6/13-01-13-07-11 повідомила, що станом на 24.12.2025 за ОСОБА_1 відсутня заборгованість по вимозі №Ф-1042-13У від 21.02.2017, виданої Городоцькою ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області. Додатково зазначила про те, що 24.12.2025 ГУ ДПС у Львівській області направила до Городоцького ВДВС ЗМУ МЮ інформацію про погашення ОСОБА_1 боргу з єдиного внеску платника відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 та даних ІТС ДПС.

Представник позивача 05.01.2026 звернувся з адвокатським запитом №2 до Городоцького ВДВС ЗМУ МЮ щодо надання інформації про те, чи скасовано в межах ВП №53914392 арешт на майно ОСОБА_1 , накладений державним виконавцем на підставі вимоги Городоцькою ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області №Ф-1042-13У від 21.02.2017.

Городоцький ВДВС ЗМУ МЮ листом від 15.01.2026 №6-29/263 повідомив, що згідно даних АСВП в межах ВП №53914392 державним виконавцем 28.12.2018 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без винесення постанови про звільнення майна з-під арешту на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Також повідомив, що матеріали ВП №53914392 знищено за закінченням терміну зберігання.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо незняття арешту на нерухоме майно протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначав на час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню..

Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Початок примусового виконання рішення визначений статтею 26 Закону № 1404-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до абзацу другого частини 7 якої у разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Порядок накладення арешту і вилучення майна (коштів) боржника визначає стаття 56 Закону № 1404-VIII, відповідно до частини першої якої арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (частина друга статті 56).

У відповідності до частини четвертої цієї ж статті копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Стаття 59 Закону № 1404-VIII врегульовує порядок зняття арешту з майна, відповідно до частини четвертої якої (у редакції, чинній на дату прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувача 28.12.20218), підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Натомість частиною п`ятої цієї ж статті 59 Закону № 1404-VIII визначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Суд встановив, що постановою державного виконавця від 28.12.2028 ВП №53914392 виконавчий документ повернуто стягувану на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII.

Наслідки повернення виконавчого документа визначені статтею 40 Закону № 1404-VIII, відповідно до частини другої якої про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі - Інструкція №512/5) в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки заверш

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.03.2020 у справі №817/928/17.

Як встановлено судом, відповідно до відомостей АСВП у ВДВС ЗМУ МЮ на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №53914392 від 27.07.2018, яке відкрите на підставі вимоги №Ф-1042-13У від 21.02.2017, виданої Городоцькою ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області про стягнення зі ОСОБА_1 боргу у розмірі 160 грн 47 к.

Постановою державного виконавця від 28.12.2018 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»

Системний аналіз норм діючого на момент повернення стягувачу виконавчого документа законодавства дозволяє дійти висновку, що державний виконавець при винесенні постанови про повернення виконавчого документа мав вирішити питання щодо зняття арешту, накладеного на належне позивачу майно.

Проте таких виконавчих дій, як було встановлено судом, державним виконавцем вчинено не було, що і зумовило звернення до суду позивача з цим позовом.

Незняття арешту з майна позивача порушує його конституційне право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю (стаття 41 Конституції України).

Положенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що набрала чинності для України з 11/09/1997 та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Конституційний Суд України в абзаці 2 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 11.10.2005 № 8-рп/2005 зазначив, що діяльність правотворчих і правозастосовчих органів держави має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 29.06.2010 № 17-рп/2010 вказав, що одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної (абзац 3 пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини).

ГУ ДПС у Львівській області підтверджує відсутність заборгованості ОСОБА_1 на підставі вимоги Городоцької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області №Ф-1042-13У від 21.02.2017.

За встановлених судом фактичних обставин, враховуючи наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, незняття арешту з такого майна є незаконною та необґрунтованою.

З огляду на викладене в сукупності та виходячи з принципу юридичної визначеності як складової частини поняття верховенства права, суд висновує, що право позивача на належне йому нерухоме майно не повинно обмежуватись шляхом наявності арешту, яке не тягне за собою забезпечення примусового виконання будь-якого виконавчого провадження.

Тому накладений постановою державного виконавця від 2812.2018 ВП № 53914392 арешт на майно ОСОБА_2 слід скасувати.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем вказаний обов`язок щодо доказування правомірності своєї поведінки не виконано.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку поведінці відповідача, яка зумовила звернення позивача до суду з цим позовом, суд дійшов висновку, що незняття арешту з нерухомого майна свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, яка не відповідає визначеним частиною 2 статті 2 КАС України критеріям поведінки відповідача у спірних правовідносинах, тому таку бездіяльність потрібно визнати протиправною, задовольнивши першу позовну вимогу.

Друга позовна вимога є похідною від першої і також підлягає задоволенню шляхом зобов`язання відповідача скасувати арешт на майно позивача, накладений постановою від 27.07.2017 у ВП № 53914392.

Оцінюючи зібрані у справі докази в сукупності та мотиви суду щодо кожної з позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору на суму 1331 грн 20 к., сплаченого за квитанцією №8 від 28.01.2026.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), до Городоцького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Львівська, буд. 1а, м. Городок, Львівська область, 81500, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Городоцького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Львівська, буд. 1а, м. Городок, Львівська область, 81500, ) щодо нескасування арешту майна ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця від 27.07.2018 у виконавчому провадженні № 53914392.

Зобов`язати Городоцький відділ державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Львівська, буд. 1а, м. Городок, Львівська область, 81500, ) скасувати арешт майна ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця від 27.07.2018 у виконавчому провадженні № 53914392.

Стягнути з Городоцького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Львівська, буд. 1а, м. Городок, Львівська область, 81500, ) за рахунок бюджетних асигнувань в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1 331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20к. судових витрат у вигляді судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Хома О. П.