Справа № 240/6037/26
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2026-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження у справі

23 лютого 2026 року м. Житомир справа № 240/6037/26

категорія 111050000

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Приходько О.Г., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо невнесення його онука, ОСОБА_2 , 2013 року народження, який є членом сім`ї позивача, у списки осіб для отримання житла з часу перебування на квартирному обліку за місцем роботи позивача та членів сім`ї;

- зобов`язати відповідача внести онука позивача, ОСОБА_2 , 2013 року народження, у списки осіб для отримання житла з часу перебування на квартирному обліку за місцем роботи позивача та членів сім`ї;

- визнати протиправними дії-вимоги відповідача щодо необхідності подання заяви та згоди членів сім`ї для внесення зміни до облікової справи;

- зобов`язати відповідача утриматися від вчинення протиправних дій щодо внесення позивача та членів сім`ї у списки осіб для отримання житла з часу перебування на квартирному обліку за місцем роботи.

Пунктом 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі -КАС України) визначено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Положення статей 2, 4, 19 КАС України закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Водночас неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

При цьому визначальною ознакою приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового інтересу. Оспорювані або невизнані майнові або права та інтереси підлягають захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення такого права або інтересу призвели дії чи бездіяльність органу державної влади.

Отже, сама по собі участь органу державної влади у спірних правовідносинах не дає підстав для віднесення такого спору до категорії публічно-правових, оскільки визначальною ознакою для встановлення юрисдикції, до якої має бути віднесено спір, є суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Тому, якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень, визнання незаконною бездіяльності/дій є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року по справі № 756/4477/18.

Заявлений позов позивач мотивує тим, що всупереч ухваленому судовому рішенню у справі № 296/5268/20, яким зобов`язано виконавчий комітет Житомирської міської ради внести позивача та членів його сім`ї у списки осіб для отримання житла з часу перебування на квартирному за місцем роботи, відповідач протиправно, як наполягає позивач, висуває вимоги щодо внесення його онука до таких списків.

Отже, предметом спору в цій справі є визнання протиправними дій відповідача щодо реалізації права позивача на житло. Тож, цей позов поданий на захист прав позивача у сфері житлових відносин.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зокрема, згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень / дій / бездіяльності є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Підсумовуючи слід резюмувати, що не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що спір за заявленим позивачем позовом не пов`язаний із захистом прав у сфері публічно-правових відносин, водночас стосується цивільних прав та інтересів позивача у сфері житлових відносин й першочергового отримання житла. Й та обставина, що відповідачем у справі визначено орган державної влади, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача, як вже йшлося, не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Такі ж висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 31 січня 2022 року у справі № 120/3801/21-а, де спірні правовідносини також були пов`язані із забезпеченням позивача житлом.

Суд вважає, що у такому разі участь суб`єкта владних повноважень у заявленому позивачем спорі не змінює його приналежності до приватно-правового, а отже не виводить його з-під категорії справ, розгляд яких віднесено до юрисдикції цивільного суду, тож ініційований позивачем спір виходить за межі компетентності адміністративного суду та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Ба більше, слід врахувати те, що у своїх доводах позивач наполягає на тому, що предметом спору у справі № 296/5268/20 було внесення у списки осіб для отримання житла його сім`ї саме із п`яти осіб, включаючи онука. При цьому позивач зазначає, що відповідачем 11 березня 2023 року було прийнято рішення № 188, відповідно до якого позивача та членів його сім`ї внесено у списки осіб для отримання житла у виконавчому комітеті міської ради з часу перебування на квартирному обліку за місцем роботи на підставі постанови Житомирського апеляційного суду від 25 січня 2022 року у справі № 296/5268/20. Однак, як зазначає позивач, ні його, ні членів його сім`ї не було внесено у ті списки й при цьому відповідач, як стверджує позивач, щоразу з різних причин це судове рішення не виконував. У подальшому відповідач вніс до списків осіб, які потребують поліпшення житлових умов (у загальну чергу від 31 серпня 1987 року за № 122а; у списки першочергового одержання жилих приміщень від 31 грудня 1990 року за № 67а; у список позачергового одержання жилих приміщень від 25 березня 1992 року за № 20а по Богунському району) позивача у складі сім`ї з чотирьох, а не п`яти, осіб, тобто всупереч, як доводить позивач, судовому рішенню у справі № 296/5268/20, що зумовило, відповідно, звернення до Житомирського окружного адміністративного суду з цим позовом.

Отже, питання судового контролю у справах цивільної юрисдикції має вирішуватись у порядку цивільного процесу згідно з розділом VII ЦПК України, а відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.

За наведеного суд дійшов висновку про те, що юрисдикція адміністративного суду на спірні правовідносини не поширюється та на необхідність вирішення спору в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 170, статтями 248, 256 КАС України, суд,

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції загального суду, визначеного за правилами підсудності, встановленими положеннями Цивільного процесуального кодексу України.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, не пізніше наступного дня після її постановлення, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя О.Г. Приходько