Справа № 420/4018/25
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2026-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/4018/25

Категорія: 112010200 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту:03.11.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду (далі ГУПФ) України в Херсонській області про:

- визнання протиправним та скасування рішення ГУПФ України в Херсонській області №37 від 05 серпня 2024 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років до п."е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ (далі -Закон №1788-ХІІ) за заявою від 27 липня 2024 року.

- зобов`язання ГУПФ України у Херсонській області здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугою років, зарахувавши до страхового стажу період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 15 серпня 1986 року за заявою від 27 липня 2024 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII, згідно якого п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ з 01 січня 2016 року викладений у новій редакції, відповідно до якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, зокрема, станом з 01 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців. Рішенням від 04 червня 2019 року №2-р/2019 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п."а" ст. 54, ст. 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII та №911-VIII. Конституційний Суд України вказав, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у п.п."е", "ж" ст. 55 Закону №1788-ХІІ - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням ст.ст. 1, 3, ч.3 ст. 22, ст. 46 Основного Закону України.

Позивач вважала, що з 04 червня 2019 року пенсія за вислугу років на умовах п."е" ст. 55 Закону №1788-XII призначається незалежно від віку, але за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, не менше 25 років. Позивач посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 по справі №440/1286/20.

Позивач посилалася на те, що вона має право на призначення пенсії за вислугою років на умовах пункту е статті 55 Закону №1788-XII за наявності спеціального стажу роботи - не менше 25 років, також ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", згідно якої основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Позивач вважала, що розбіжності у написанні імені заявниці є формальною причиною для відмови у призначенні пенсії. Обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів. Позивач посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року, справа №275/615/17, провадження №К/9901/768/17.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що 27 липня 2024 року ОСОБА_1 через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України звернулася із заявою про призначення пенсії за вислугою років (далі - заява від 27 липня 2024 року). До заяви, зокрема, додала: - трудову книжку НОМЕР_1 від 15 серпня 1986 року (далі - трудова книжка); - копію паспорта громадянина України НОМЕР_2 від 27 травня 1997 року видану Голопристанським РВ УМВС України в Херсонській області (далі - паспорт). На виконання принципу екстериторіальності заява позивача від 27 липня 2024 року розглянута ГУ ПФУ в Херсонській області та за результатами розгляду 05 серпня 2024 року прийнято рішення №37 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п.2-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-ІV. За результатами розгляду, на момент звернення із заявою від 27 липня 2024: Вік ОСОБА_1 - 57 років 0 місяців 25 днів. За наданими документами та відомостями реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж склав - 27 років 06 місяців 29 днів. За результати розгляду документів, доданих до заяви: спеціальний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років на 11 жовтня 2017 року (дата внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування") становить - 18 років 09 місяців 11 днів. До спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років станом на 11 жовтня 2017 року (дата внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"), не зараховано періоди роботи, за записами трудової книжки, оскільки на титульній сторінці в розділі "Ім`я" зазначено " ОСОБА_2 " (російською), що не відповідає даним паспорту позивачки, де на 2-й сторінці паспорту зазначено ім`я - " ОСОБА_2 " (російською). Позивача було повідомлено, що до заяви про призначення пенсії не надано: скановані копії сторінок паспорта громадянина України, в яких зазначаються відомості про вклеєння фотокартки в 45 років (сторінки 6-7), відповідно до вимог Положення №2503. Додатково звертаємо увагу суду, що позивач 16 листопада 2024 року повторно звернулась до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугою років (далі - заява від 16 листопада 2024 року). На виконання принципу екстериторіальності заява позивача від 16 листопада 2024 року розглянута ГУПФ України в Одеській області та за результатами розгляду 21 листопада 2024 року прийнято рішення №37 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ у зв`язку з відсутністю необхідного стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, відсутністю звільнення з роботи та інформації про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації. До страхового стажу, окрім іншого, не зараховано: - всі періоди згідно трудової книжки, оскільки на титульній сторінці документу ім`я ( ОСОБА_2 ) не відповідає паспортним даним ( ОСОБА_2 ). Отже, ГУПФ України в Одеській області відмовило позивачу в призначенні пенсії за вислугою років на таких же правових підставах, що і відповідач.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУПФ України в Херсонській області - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФ України в Херсонській області №37 від 05 серпня 2024 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ за заявою від 27 липня 2024 року.

Зобов`язано ГУПФ України в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 липня 2024 року про призначення пенсії за вислугу років, зарахувавши до страхового стажу позивачки періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 15 серпня 1986 року.

У решті позову - відмовлено.

Стягнуто з ГУПФ України в Херсонській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору 484,48 грн.

В апеляційній скарзі ГУПФ України в Херсонській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги:

- судом першої інстанції проігноровано доводи апелянта, що відповідно до п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 01 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців. Рішенням Конституційного суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 визнанні неконституційними положення п."а" ст. 54, ст. 55 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України від 02.03.2015 №213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", від 24 грудня 2015 року №911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України". Тобто, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, в яких спеціальний стаж роботи на 01 квітня 2015 року - 25 років, або на 01 січня 2016 року 25 років 6 місяців, або на 11 жовтня 2017 року - 26 років 6 місяців мають право на призначення пенсії за вислугу років при зверненні в будь-який час незалежно від віку;

- до страхового стажу, окрім іншого, не зараховано: - всі періоди згідно трудової книжки, оскільки на титульній сторінці документу ім`я ( ОСОБА_2 ) не відповідає паспортним даним ( ОСОБА_2 ). Отже, ГУПФ України в Одеській області відмовило позивачу в призначенні пенсії за вислугою років на таких же правових підставах, що і відповідач. Враховуючи вищевикладене, оскаржуване у судовому порядку рішення про відмову від 05 серпня 2024 року у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років, є правомірним та таким, що прийнято відповідно до положень чинного законодавства України а тому, скасуванню не підлягає.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року іншими учасниками справи не оскаржено.

Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині задоволених позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУПФ України в Херсонській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом НОМЕР_2 .

27 липня 2024 року позивач звернулася до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі п."е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Заяву позивача за принципом екстериторіальності розглянуто ГУПФ України в Херсонській області, яким 05 серпня 2024 року винесено рішення №37 про відмову в призначенні пенсії за вислугою років. Згідно прийнятого рішення відповідачем до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років станом на 11 жовтня 2017 року, не зараховано періоди роботи за записами трудової книжки НОМЕР_1 від 15 серпня 1986 року, оскільки зазначене у трудовій книжці ім`я позивачки " ОСОБА_2 " (російською), не відповідає даним паспорту заявниці НОМЕР_2 від 27 травня 1997 року, виданому Голопристанським РВ УМВС України в Херсонській області, де зазначене ім`я - " ОСОБА_2 " (2 сторінка паспорта).

Також, у рішенні зазначено, що для призначення пенсії заявником до заяви не в повному обсязі був наданий паспорт громадянина України НОМЕР_2 від 27.05.1997, виданий Голопристанським РВ УМВС України в Херсонській області, відсутні 6-7 сторінки паспорта (інформація про вклеєну нову фотокартку при досягненні 45-річного віку).

Відповідно до Форми РС-право від 05 серпня 2024 року страховий стаж позивача склав 27 років 6 місяців 29 днів.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист. Доводи відповідача про ненадання 6-7 сторінок паспорту (з інформацією про вклеювання фотокартки при досягненні 45-річного віку), на думку суду, також не є підставою для відмови у призначенні пенсії за віком, оскільки вказаний недолік міг бути усунутий за пропозицією відповідача додатково надати вказані сторінки. Суд зауважує, що 5 сторінка паспорту, що була надана відповідачу, містить власне фотокартку позивача, вклеєну по досягненню 45-річного віку. Отже, відповідач, розглядаючи заяву позивачки, проявив надмірний формалізм та не сприяв позивачці в реалізації її права на пенсійне забезпечення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відповідача №37 від 05 серпня 2024 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам Конституції України, ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, Закону України "Про пенсійне забезпечення", Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, Порядку ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях визначався Інструкцією, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20 червня 1974 року №162, Постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27 квітня 1993 року "Про трудові книжки працівників".

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV (далі Закон №1058-IV), Законом №1788-XII.

Відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ від 05 листопада 1991 (в редакції Закону №911-VIII від 24 грудня 2015 року), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення:

які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;

1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку:

50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року;

50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року;

51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року;

51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року;

52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року;

52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року;

53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року;

53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року;

54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року;

54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року;

55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 у справі №1-13/2018(1844/16, 3011/16) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п."а" ст. 54, ст. 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

Пунктом 2 резолютивної частини цього рішення визначено, що положення п."а" ст. 54, ст. 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За приписами п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, яка діяла до внесення змін, які визнані неконституційними зазначеним рішенням Конституційного Суду України) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

У відповідності ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ(в редакції Закону №911-VIII від 24 грудня 2015 року), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення:

які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;

1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку:

50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року;

50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року;

51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року;

51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року;

52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року;

52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року;

53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року;

53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року;

54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року;

54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року;

55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 у справі №1-13/2018(1844/16, 3011/16) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п."а" ст. 54, ст. 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

Пунктом 2 резолютивної частини цього рішення визначено, що положення п."а" ст. 54, ст. 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За приписами п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, яка діяла до внесення змін, які визнані неконституційними зазначеним рішенням Конституційного Суду України) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Приписами ст. 62 Закону №1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно п.2-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст. 52, 54, 55 Закону №1788-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається за їх зверненням з дотриманням умов, передбачених законом України "Про пенсійне забезпечення".

Також, Законом №2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

"До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії".

Враховуючи положення п.2-1 та п.16 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV пенсія за вислугу років згідно положень пункту "е" статті 55 Закону України №1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 липня 2022 року у справі №440/1286/20.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

В п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637), також закріплено положення, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях визначався Інструкцією, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20 червня 1974 року №162 (далі - Інструкція №162), що втратила чинність на підставі Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58.

Відповідно абз.1 п.1.1. Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнень повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (п.2.3 Інструкції №162).

Пунктом 4.1 Інструкції №162 передбачено, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Також, згідно п.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція №58) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно п.п.2.2-2.4 Інструкції №58 заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

До трудової книжки вносяться:

Відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;

відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України;

відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до п.4 Постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27 квітня 1993 року "Про трудові книжки працівників" (далі Постанова №301) відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Враховуючи вищенаведені правові норми діючого законодавства, колегія суддів зазначає, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період, якщо з наявних записів можливо встановити період роботи працівника на підприємстві.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема трудової книжки НОМЕР_1 від 15 серпня 1986 року ім`я позивачки " ОСОБА_2 " (російською), відповідає даним паспорту заявника НОМЕР_2 від 27 травня 1997 року, виданого Голопристанським РВ УМВС України в Херсонській області, де зазначене ім`я - " ОСОБА_2 " (1 сторінка паспорта).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що розбіжність у написанні імені позивача у вказаних документах російською ( ОСОБА_3 ) не має правового значення, оскільки належність позивачці вказаної трудової книжки не є спірним.

Вказана обставина також не є підставою вимагати від позивача надання уточнюючої довідки, тим більше, що за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж позивачки склав 27 років 06 місяців 29 днів, що не заперечується відповідачем.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

У постанові від 21 лютого 2018 у справі №687/975/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку, що відповідач, розглядаючи заяву позивача, проявив надмірний формалізм та не сприяв позивачці в реалізації її права на пенсійне забезпечення.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що в оскаржуваному рішенні відповідач безпідставно до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи за записами трудової книжки НОМЕР_1 від 15 серпня 1986 року.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відповідача №37 від 05 серпня 2024 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків суду першої інстанції не спростовують, тоді як факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2026 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.