Справа № 280/11155/25
Суддя: Конишева Олена Василівна
Дата ухвалення: 2026-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

23 лютого 2026 року Справа № 280/11155/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Конишевої О.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

18.12.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26, абзацу 13 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю першої Б групи;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26, абзацу 13 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю першої Б групи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним подано рапорт про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є інвалідом І групи та потребує постійного стороннього догляду. За результатом розгляду рапорту відповідачем відмовлено у звільненні з військової служби, оскільки позивач не підтвердив, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 та враховуючи, що, ОСОБА_2 має членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які не потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько- консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи і можуть здійснювати догляд за ним. Позивач зазначає, що відповідачем у спірному рішенні не надано жодної правової оцінки наданим позивачем документам, які підтверджує необхідність постійного догляду за хворим батьком. На підставі викладеного, вважає, що в/ч НОМЕР_2 допустили протиправну бездіяльність щодо не звільнення позивача з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст.26 абз. 13 пп. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що підставою для відмови в задоволенні вимог позивача щодо його звільнення з військової служби є той факт, що ОСОБА_2 крім сина ОСОБА_3 , має ще сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який не має права відмовитись від догляду батька. Крім того, зазначає, що позивач не підтвердив, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , тому позовні вимоги є безпідставними та не можуть підлягати задоволенню.

Ухвалою суду від 23.12.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, оцінивши повідомлені позивачем обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 .

Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 52/25/5058/В від 05.09.2025 року ОСОБА_5 є особою з інвалідністю І групи, підгрупи Б.

Позивачем було подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком- ОСОБА_5 , який є особою з інвалідністю I Б групи.

Відповідно до аркушу резолюції щодо розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби позивачу відмовлено у звільненні з військової служби та зазначено наступне:

«У зв`язку із відсутністю підстав, визначених пунктом 2 частини 4 та пунктом 3частини дванадцятої статті 26 Закону України (через такі сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першої чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи)), а саме:

в наданих документах відсутнє підтвердження, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

згідно частини 1 ст. 202 Сімейного кодексу України: -

"1. Повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги."

Згідно частини 2 ст. 202 Сімейного кодексу України:

"2. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає "

Згідно частини 1 ст. 204 Сімейного кодексу України;

" 1. Дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових втратах, якщо буле встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків."

У зв`язку із вказаним син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , НЕ МАЄ ПРАВА відмовитись від догляду батька.

Надані Вами документи не містять відповідних підтверджень наявності вказаної підстави для звільнення з військової служби з урахуванням викладених вище положень Сімейного кодексу України

При наявності законних підстав та при їх документальному підтвердженні у встановленому порядку посадовими особами частини буде повторно розглянуто питання Вашого звільнення».

Вважаючи протиправною відмову відповідача у звільненні з військової служби на підставі п.п."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і до сьогодні.

Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено проведення загальної мобілізації.

Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) встановлено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Відповідно до п.п. г п. 2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII під час дії воєнного стану, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Отже, станом на момент виникнення спірних правовідносин стаття 26 Закону №2232-ХІІ уже містить виключний перелік сімейних обставин, за якими можливе звільнення військовослужбовця зі служби.

Так, згідно з абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема, у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для звільнення з військової служби під час дії режиму воєнного стану через сімейні обставини військовослужбовець, який не бажає продовжувати службу, повинен довести наявність таких обставин в сукупності: наявність в одного з батьків чи батьків дружини (чоловіка) статусу особи з інвалідністю I або II групи; необхідність здійснювати постійний догляд за такою особою з інвалідністю І чи ІІ групи; відсутність в особи з інвалідністю І чи ІІ групи інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд за нею (тобто, інші особи, крім військовослужбовця, які можуть здійснювати постійний догляд особи з інвалідністю І чи ІІ групи, відсутні), або інші члени сім`ї особи з інвалідністю І чи ІІ групи першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Згідно частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Пунктом 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Як встановлено судом, позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 за призовом під час загальної мобілізації.

Спір у даній справі виник у зв`язку з відмовою відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Підставою відмови у звільненні з військової служби, вказано, що позивач не підтвердив, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 та враховуючи, що, ОСОБА_2 має членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які не потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько- консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи і можуть здійснювати догляд за ним.

Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 52/25/5058/В від 05.09.2025 року ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи, підгрупи Б. Потребує постійного стороннього догляду, загальне захворювання, безстроково.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_5 .

Свідоцтво про народження позивача було видано на підставі ст. 158 Кодексу про шлюб та сім`ю (в редакції яка діяла на момент народження), а саме Народження, смерть, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, зміна імені, по батькові і прізвища підлягають реєстрації в державних органах запису актів громадянського стану.

Про зроблений запис акта громадянського стану видається відповідне свідоцтво.

Відповідно до ст. 163 Кодексу реєстрація народження провадиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них, а в разі смерті батьків або неможливості для них з інших причин зареєструвати народження - за заявою родичів, інших осіб або адміністрації лікувального закладу, в якому перебувала мати під час народження дитини.

Аналогічні положення містились у Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в Українській РСР затвердженої Міністерством юстиції Української РСР від 12.12.1970 року зі змінами.

Окрім того підтвердженням народження позивача є той факт, що у свідоцтві про народження стоїть штамп про видачу паспорту, де зазначено серія та номер паспорта саме позивача по справі, що вкотре підтверджує факт, що позивач є рідним сином ОСОБА_8 .

Крім того, судом встановлено, що представник позивача звернувся до бюро лінгвістичних експертиз з запитом з приводу ідентичності прізвищ позивача та його батька. На запит було отримано висновок згідно з якого вбачається, що аналізоване прізвище - українського походження. Його орфографія регулюється чинними стандартами написання українських прізвищ. Субнормативний український запис цього прізвища ОСОБА_9 виник при міжмовних перетвореннях через посередництво російського запису (рос. ОСОБА_10 ) й графічно відтворює просторічну вимову цього прізвища, що є типовою девіацією в практиці документування в умовах українсько-російської міжмовної взаємодії. Відповідно до чинних стандартів нормативним українським записом зазначеного прізвища є ОСОБА_11 (див. Український правопис, 2019, § 141; ОСОБА_12 ОСОБА_13 . Власні імена людей. Словник-довідник. - К.: Наукова думка, 1996, с. 311-315; ОСОБА_14 . Словник сучасних українських прізвищ. Т. 1. - Львів, 2007, с. 459). З урахуванням зазначеного українські записи прізвища ОСОБА_11 (паспорт громадянина України, запис ОСОБА_1 ) і ОСОБА_9 (паспорт громадянина України, запис ОСОБА_5 ; картка платника податків, запис ОСОБА_5 ) та російський запис ОСОБА_11 (паспорт громадянина України, запис російською мовою ОСОБА_15 ; паспорт громадянина України, запис російською мовою ОСОБА_16 ; свідоцтво про народження, записи російською мовою ОСОБА_16 . отец ОСОБА_15 , мать ОСОБА_17 ; паспорт громадянина України, запис російською мовою ОСОБА_15 ) в документах, наданих для експертизи, є ідентичними.

Отже, різниця в написанні прізвищ позивача та його батька не може бути підставою для відмови у задоволенні рапорту та не визнання батьківства.

Що стосується інших осіб, які зобов`язані здійснювати догляд, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи, судом встановленого, що у ОСОБА_8 є син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте, ОСОБА_18 перебуває на військовій службі з 28.02.2025 року у військовій частині НОМЕР_5 , що підтверджується довідкою по формі 5 від 03.11.2025 року № 23540.

Окрім того, позивач перед поданням рапорту отримав Акт перевірки сімейного стану військовослужбовця, де було встановлено наступне:

«В ході перевірки встановлено, що у особи з інвалідністю, яка потребує постійного стороннього догляду - ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , крім сина військовослужбовця - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , наявний інший член сім`ї першого ступеня споріднення, а саме син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . РНОКПП НОМЕР_6 , який зобов`язаний, проте не може та не бажає здійснювати постійний догляд за ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , через проходження військової служби від 28.09.2024 по теперішній час, що підтверджено інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Установлено: факт необхідності здійснення постійного догляду підтверджено».

Отже, комісія встановила, що рідний брат по-перше фізично не може здійснювати догляд, адже був мобілізований, по-друге не виявив бажання, натомість позивач таке бажання висловив поданням рапорту, по-третє батько позивача особисто обрав в якості особи, яка б здійснювала за ним догляд саме позивача, що підтверджується заявою ОСОБА_19 від 24.11.2025.

Також суд критично ставитись до пояснень відповідача з приводу того, що рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 52/25/5058/В від 05.09.2025 року отримувала ОСОБА_21 , а тому скоріш за все саме вона здійснює догляд.

Суд зазначає, що дійсно рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 52/25/5058/В від 05.09.2025 року отримувала ОСОБА_21 . Проте отримала вона його 16.09.2025 року на момент перебування з ОСОБА_5 у шлюбі. А вже 25.10.2025 року було оформлено розлучення, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, який додано до позовної заяви.

Обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено в статті 51 Конституції України.

Відповідно до ст. 172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Відповідач вважає, що перебування (проживання) особи за кордоном не звільняє її від обов`язку здійснювати утримання та догляд за батьком.

Разом з тим, слід вказати, що обов`язок «здійснювати утримання батьків» та «здійснювати догляд за батьками», не є тотожнім у спірних правовідносинах.

Постійний догляд - це форма догляду за особами з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.

Згідно з частиною першою статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Тобто, «здійснювати утримання за батьками» це надання матеріальної допомоги, в той час як «постійний догляд» це вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.

Брат позивача перебуває на військовій службі та ним не виявлено бажання здійснювати догляд за батьком.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що брат позивача звертався до керівництва військової частини, в якій він проходить військову службу, із рапортом про звільнення його з військової служби на тій же підставі, яку позивач зазначив у своєму рапорті, тому позивач є єдиною особою, яка відповідно до закону зобов`язана та має фактичну можливість здійснювати щоденно та постійно догляд за своїм батьком.

Також суд зазначає, що будь-яких висновків, щодо відсутності родинних зав`язків позивача з іншими зазначеними особами , експертна комісія не робила та не доведено і відповідачем.

Суд наголошує, що абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 цього Закону № 2232-ХІІ регламентує можливість звільнення військовослужбовця з військової служби через необхідність постійного догляду за одним із батьків - в даному випадку особою з інвалідністю II групи. При цьому така підстава є правомірною за умови, якщо інший член сім`ї першого або другого ступеня споріднення через об`єктивні причини не може виконувати відповідні обов`язки (такі обставини встановлюються і враховуються в кожному конкретному випадку).

Тож, поданий до рапорту про звільнення з військової служби акт перевірки сімейного стану військовослужбовця, свідоцтво про народження, витяг № 52/25/5058/ В від 05.09.2025 є належними і достатніми документом для підтвердження того, що особа потребує постійного догляду, а також те, що позивач має право бути звільненим на цій підставі.

Отже, з огляду на вказані обставини справи та приписи законодавства суд дійшов висновку про протиправність висновків відповідача щодо необхідності відмови в задоволенні рапорту позивача.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Висновки та рішення суб`єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідачем у спірному рішенні не надано жодної правової оцінки наданим позивачем документам, які підтверджує необхідність постійного догляду за хворим батьком.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про протиправність відмови відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю I групи.

Щодо обраного способу захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26, абзацу 13 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю першої Б групи, суд зазначає наступне.

Суд наголошує, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Водночас, повноваження не є дискреційними, коли існує лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі існування певних чітко визначених законодавством умов, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний вчинити конкретні дії, а в разі, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Вказане кореспондує нормі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на ефективний засіб юридичного захисту, тобто такий, що призводить до потрібних результатів і наслідків, дає найбільший ефект.

У рішенні в справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. В рішенні в справі Афанасьєв проти України Суд вказав на те, що засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Верховний Суд у своїх постановах аналізуючи застосування принципу дискреції неодноразово наголошував, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що належним захистом прав позивача в спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю І групи.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 14, 243-246, 258, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) задовольнити.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_2 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю I групи.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю І групи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі 23.02.2026.

Суддя О.В. Конишева