Справа № 260/7067/25
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2026-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 260/7067/25 пров. № А/857/52854/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Матковської З.М.,

за участю секретаря судового засідання Ханащак С.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державного лісогосподарського спеціалізованого підприємства «Ліси України» в особі Філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року (судді Маєцької Н.Д., ухвалене у відкритому судовому засіданні без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в м. Ужгород повний текст рішення складено 19.11.2025) у справі №260/7067/25 за позовом Керівника Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області до Державного лісогосподарського спеціалізованого підприємства «Ліси України» в особі Філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», третя особа Департамент екології та природних ресурсів Закарпатської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Керівник Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державного лісогосподарського спеціалізованого підприємства Ліси України в особі Філії Карпатський лісовий офіс ДСГП Ліси України, третя особа Департамент екології та природних ресурсів Закарпатської обласної державної адміністрації, якою просить визнати протиправною бездіяльність Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України в особі філії Карпатський лісовий офіс ДП Ліси України щодо незабезпечення проведення робіт із винесення меж пралісової пам`ятки природи місцевого значення Праліси Турбатського лісництва площею 136,8 га та зобов`язати останнього відповідно до вимог чинного законодавства України забезпечити протягом 1 року з дня набрання рішенням законної сили розроблення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, на підставі якого провести роботи із винесення меж пралісової пам`ятки природи місцевого значення Праліси Турбатського лісництва шляхом закріплення їх в натурі (на місцевості), визнати протиправною бездіяльність Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України в особі філії Карпатський лісовий офіс ДП Ліси України щодо невстановлення охоронної зони пралісової пам`ятки природи місцевого значення Праліси Турбатського лісництва площею 136,8 га та зобов`язати останнього відповідно до вимог чинного законодавства України протягом 1 року з дня набрання рішенням законної сили провести роботи із встановлення охоронної зони пралісової пам`ятки природи місцевого значення Праліси Турбатського лісництва та закріплення її в натурі (на місцевості).

Оскаржуваним рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року задоволено позов повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Державне лісогосподарське спеціалізоване підприємство «Ліси України» в особі Філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Звертає увагу, що під час розгляду справи, судом першої інстанції наявність у Апелянта видів економічної діяльності, які б давали йому можливість встановлювати в натурі межі пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси Турбатського лісництва» не встановлено. В дійсності у ДП «Ліси України» такий вид економічної діяльності як «діяльність у сфері геодезії» (код КВЕД 71.12) відсутній. Як вбачається із пунктів 3.1 та 3.2 Статуту ДП «Ліси України», в редакції затвердженій 06.02.2025 року, до мети створення підприємства та до його основних напрямів діяльності «діяльність у сфері геодезії» (в т.ч. вимірювання земельних ділянок та їх меж; картографічна діяльність і діяльність із надання даних щодо просторових параметрів; тощо) не входить. Відтак достатніх правових підстав стверджувати, що Апелянт, будучи землекористувачем земельної ділянки, яка оголошена пралісовою пам`яткою природи місцевого значення «Праліси Турбатського лісництва», зобов`язаний вживати заходи з організації проведення робіт із винесення меж цієї пралісової пам`ятки природи та закріплення її в натурі (на місцевості), немає.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи її законним та обґрунтованим.

Згідно із частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Департамент екології та природних ресурсів Закарпатської обласної державної адміністрації направив до суду заяву про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача Левицький А.О. в режимі відеоконференції апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача прокурор Дмитришин Ю.М. проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що рішенням дев`ятнадцятої сесія VII скликання Закарпатської обласної ради №1848 від 01.10.2020 Про оголошення об`єкта природно-заповідного фонду місцевого значення, об`єктом природно-заповідного фонду місцевого значення визначено пралісову пам`ятку природи Праліси Турбатського лісництва на площі 136,8 га без вилучення площі від землекористувача - державного підприємства Брустурянське лісомисливське господарство.

Вказаним рішенням Закарпатській обласній державній адміністрації рекомендовано провести заходи з метою збереження об`єкта природно-заповідного фонду відповідно до вимог чинного природоохоронного законодавства.

Розпорядженням голови Закарпатської обласної державної адміністрації- начальника обласної військової адміністрації №408 від 01.05.2023, затверджено положення про пралісову пам`ятку природи місцевого значення Праліси Турбатського лісництва.

Відповідно до п. 1.5 вказаного Положення землекористувач бере на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження Пралісової пам`ятки природи.

Відповідно до п. 1.6 Положення межі пралісової пам`ятки природи встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж в натурі його межі визначаються відповідно до проекту його створення.

Відповідно до охоронного зобов`язання № 06-24/1853/7 від 18.05.2023 року філії Брустурянське лісомисливське господарство ДСГП Ліси України передано під охорону та дотримання встановленого режиму об`єкт природно-заповідного фонду місцевого значення пралісову пам`ятку природи Праліси Турбатського лісництва, загальною площею 136,8 га у межах кварталів 3 (виділ 2), 4 (виділи 1,5,6,7), 5 (виділи 1,6), 36 (виділи 43,59) Турбатського лісництва.

Відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України № 872 від 28.10.2022 Про припинення Державного підприємства Брустурянське лісомисливське господарство та затвердження складу комісії з припинення ДП Брустурянське лісомисливське господарство припинено шляхом реорганізації, а саме - приєднано до Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України.

Наказом державного агентства лісових ресурсів України від 17.01.2023 № 149 Про затвердження передавального акту державного підприємства Брустурянське лісомисливське господарство затверджено передавальний акт балансових рахунків, основних засобів, нематеріальних активів товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів а також матеріалів лісовпорядкування та документів, які підтверджують речові права на земельні ділянки, нерухоме майно та інше державного підприємства Брустурянське лісомисливське господарство.

Надалі наказом ДСГП Ліси України Про закріплення майна за філією Брустурянське лісомисливське господарство від 17.01.2023 №319 закріплено за філією Брустурянське лісомисливське господарство майно, права та обов`язки, які передані за передавальним актом, затвердженим наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 17.01.2023 року № 149 Про затвердження передавального акту державного підприємства Брустурянське лісомисливське господарство.

18.10.2024 ДСГП Ліси України видано наказ №1832 про припинення філії Брустурянське лісомисливське господарство шляхом її закриття.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань державне підприємство Брустурянське лісомисливське господарство 02.04.2025 припинено, номер запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи №037000474.

На підставі наказу державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України від 09.09.2024 №1526 створено філію Карпатський лісовий офіс державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області листом № 10-7-0.31-3429/2-25 від 14.07.2025 року повідомило про те, що за інформацією відділу № 5 управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління від 11.07.2025 року № 985/420-25 у відділі не обліковується документація із землеустрою щодо об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення, розташованих на землях пралісів, квазіпралісів Брустурянського надлісництва філії Карпатський лісовий офіс.

Відповідно до листа Департаменту екології та природних ресурсів Закарпатської .обласної військової адміністрації від 02.07.2025 року № 02.01-04/729 на адресу департаменту не надходили проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж території пралісових пам`яток природи місцевого значення, що знаходяться у віданні ДСГП Ліси України, розроблені на виконання статті 186 Земельного кодексу України.

Відповідно до листа філії Карпатський лісовий офіс ДСГП Ліси України №14868/39.2.2.5-2025 від 19.07.2025 об`єкти природно-заповідного фонду відмежовуються в натурі (на місцевості) відповідними інформаційними знаками в установленому порядку. Відмежування пралісів, квазіпралісів та природніх лісів не передбачено. Крім того надано в додаток до листа перелік кадастрових номерів на землях лісогосподарського призначення, саме: саме: Турбатського лісництва Тячівського району Закарпатської області, квартали 3, 4 сформовано земельну ділянку з кадастровим номером :10:003:0001 площею 207 га та квартал 5 сформовано земельну ділянку з кадастровим номером :10:003:0002 площею 1600 га, а також квартал 36 сформовано земельну ділянку з кадастровим номером :08:001:0053 площею 2103 га відомості про які внесено до Державного земельного кадастру та здійснено її державну реєстрацію.

На частині території вищевказаних земельних ділянках розташована пралісова пам`ятка природи місцевого значення Праліси Турбатського лісництва площею 136,8 га. Однак, відомості про її межі та межі охоронної зони в Державному земельному кадастрі відсутні.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, звернувся до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень

Статтею 43 Земельного кодексу України (далі - ЗК) та частиною 1 статті 7 Закону України Про природно-заповідний фонд України (далі - Закон №2456-XII) встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно - заповідного фонду.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

На використання земельної ділянки або її частини в межах природно-заповідного фонду може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Обмеження (обтяження) підлягає державній реєстрації і діє протягом строку, встановленого законом або договором.

Відповідно до статті 3 Закону №2456-XII, до природно-заповідного фонду України належать: природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

Статтею 46-1 ЗК встановлено обмеження у використанні земель територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Зокрема, визначено, що землі територій та об`єктів природно-заповідного фонду використовуються з урахуванням обмежень у їх використанні, визначених відповідно до Закону №2456-XII та положеннями про ці території, об`єкти. Особливий режим охорони, відтворення і використання земель територій та об`єктів природно-заповідного фонду поширюється на всі розташовані в межах таких територій та об`єктів землі та земельні ділянки незалежно від форми власності та цільового призначення.

За змістом частини 4 статті 7 Закону №2456-XII, межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Основні вимоги щодо режиму пам`яток природи встановлені приписами статті 28 Закону №2456-XII.

Так, на території пам`яток природи забороняються суцільні, поступові, лісовідновні та прохідні рубки, видалення захаращеності, полювання та будь-яка інша діяльність, що загрожує збереженню або призводить до деградації чи зміни первісного їх стану.

На території пралісових пам`яток природи забороняються всі види рубок, у тому числі санітарні, рубки формування і оздоровлення лісів та видалення захаращеності (крім догляду за лінійними об`єктами та вирубування окремих дерев під час гасіння пожежі), будівництво споруд, прокладання шляхів, лінійних та інших об`єктів транспорту і зв`язку, випасання худоби, промислова заготівля недеревинних лісових продуктів.

Навколо пралісових пам`яток природи установлюються охоронні зони завширшки не менше подвійної висоти деревостану пралісу, в яких забороняються будь-які суцільні, у тому числі санітарні, а також поступові рубки.

Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених пам`ятками природи, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Згідно із частиною 1 статті 39 Закону №2456-XII для забезпечення необхідного режиму охорони природних комплексів та об`єктів природних заповідників, запобігання негативному впливу господарської діяльності на прилеглих до них територіях установлюються охоронні зони.

Частиною 2 статті 39 Закону №2456-XII передбачено, що в разі необхідності охоронні зони можуть установлюватися на територіях, прилеглих до окремих ділянок національних природних парків, регіональних ландшафтних парків, а також навколо заказників, пам`яток природи, заповідних урочищ, ботанічних садів, дендрологічних парків, зоологічних парків та парків-пам`яток садово-паркового мистецтва.

Розміри охоронних зон визначаються відповідно до їх цільового призначення на основі спеціальних обстежень ландшафтів та господарської діяльності на прилеглих територіях.

Згідно з частиною 2 статті 60 Закону №2456-XII охорона територій та об`єктів природно-заповідного фонду інших категорій (за виключенням перелічених у частині першій статті 60 Закону) покладається на підприємства, установи та організації, у віданні яких вони перебувають.

Таким чином, на пралісові пам`ятки природи поширюється особливий режим охорони, відтворення та використання, забезпечення дотримання якого неможливе без встановлення чітких меж відповідної земельної ділянки та закріплення їх в натурі (на місцевості).

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про землеустрій» (далі - Закон №858-IV), проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів.

Відповідно до пункту а частини 1 статті 20 Закону №858-IV землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі розробки документації із землеустрою щодо організації раціонального використання та охорони земель.

Підставою для здійснення землеустрою, відповідно до статті 22 Закону №858-IV є рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою, укладені договори між юридичними чи фізичними особами, (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою, судові рішення.

Одним із видів документації із землеустрою є проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів (пункт в частини 2статті 25 Закону №858-IV).

За змістом статті 47 Закону №858-IV, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів визначають місце розташування і розміри земельних ділянок, власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, межі територій природно - заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого (округи і зони санітарної (гірничо-санітарної) охорони), рекреаційного та історико-культурного (охоронні зони) призначення, водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів, а також встановлюють режим використання та охорони їх територій.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів розробляються на підставі укладених договорів між замовниками документації із землеустрою та її розробниками.

Межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон встановлюються і по суходолу, і по водному простору.

Рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій.

Відомості про межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, межі обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів вносяться до Державного земельного кадастру.

Відповідно до статті 26 Закону №858-IV, замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада Міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.

З огляду на вказане, природоохоронне законодавство України передбачає ідентифікацію територій природно-заповідного фонду, в тому числі шляхом встановлення в натурі їх меж, для чого в обов`язковому порядку розробляються проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду.

Встановлення меж територій природно-заповідного фонду є одним з обов`язкових за законом заходів із землеустрою, який забезпечує закріплення на місцевості меж цих територій з метою їх раціонального використання та охорони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2024 року у справі № 260/1681/23.

Згідно зі статтею 5 Закону №2456-XII завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються: центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.

Відповідно до Положення про пралісову пам`ятку природи місцевого значення Праліси Турбатського лісництва, затвердженого розпорядженням Закарпатської обласної військової адміністрації від 01.05.2023 року № 408 вказана пам`ятка входить до складу природно-заповідного фонду України і охороняється як національне надбання, щодо якого встановлений особливий режим охорони, відтворення та використання (п. 1.2 Положення). Землекористувач бере на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження Пралісової пам`ятки природи (п. 1.5 Положення). Межі пралісової пам`ятки природи встановлюються відповідно до законодавства (п. 1.6 Положення).

З огляду на встановлені судом обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що повністю спростовує доводи апелянта, що саме на державне спеціалізоване господарське підприємство Ліси України в особі філії Карпатський лісовий офіс ДСГП Ліси України як на постійного лісокористувача у зазначених правовідносинах покладено обов`язок із вчинення дій по організації розробки проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж території природно-заповідного фонду, а саме пралісової пам`ятки природи місцевого значення Праліси Турбатського лісництва, визначення та закріплення на місцевості її меж та охоронної зони.

В той же час, згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 14.07.2025 року № 10-7-0.31-3429/2-25 в останнього не обліковується документація із землеустрою щодо об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення, розташованих на землях пралісів, квазіпралісів Брустурянського надлісництва.

Як встановлено статтею 30 Закону №854-IV та пунктом 3 частини 3 статті 186 ЗК, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення зобов`язано погоджувати з структурним підрозділом відповідної обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища (у разі наявності територій чи об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення).

Втім, визначення меж Пралісової пам`ятки та її охоронної зони може проводитися лише на підставі проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, погодженого з Департаментом, чого в даному випадку не було, а відомості про встановлені межі мають бути внесені до Державного земельного кадастру.

Оскільки проект землеустрою щодо організації і встановлення меж території природно-заповідного фонду - Пралісової пам`ятки не розроблено, її межі та охоронні зони не визначені та не закріплені в натурі (на місцевості), що свідчить про невиконання ДСГП покладеного на нього обов`язку щодо належного забезпечення режиму охорони пам`ятки природи. Відсутність відповідної землевпорядної документації унеможливлює встановлення правового режиму охорони об`єкта, що, в свою чергу, створює ризики порушення вимог природоохоронного законодавства та знижує рівень правового захисту об`єкта як складової частини природно-заповідного фонду України.

Покликання відповідача на Витяги з Державного земельного кадастру про сформовані земельні ділянки, то такі не беруться судом до уваги, оскільки такі земельні ділянки не є предметом цього судового розгляду.

До того ж, як правильно зазначено судом першої інстанції, відомості про її межі та межі охоронної зони в Державному земельному кадастрі відсутні.

Щодо права прокурора на звернення в інтересах держави до адміністративного суду із позовом, що розглядається, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Як передбачено приписами статті 131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із приписами часини 1 статті 23 України «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VII) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

У відповідності до частини 3 статті 23 Закону №1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Положеннями частини 4 статті 53 КАС України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 62 Закону №2456-XII, державний контроль за додержанням режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, посадовими особами служби державної охорони природно-заповідного фонду України та іншими уповноваженими законом державними органами.

Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів., про що вказано у пункті 1 Положення про цей орган, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 №275 (далі Положення №275).

Відповідно до підпункту 2 пункту 3, підпункту б підпункту 2, підпункту 5 пункту 4, пункту 7 вищезазначеного Положення №275 основними завданнями Держекоінспекції є, серед іншого, здійснення у межах повноважень, передбачених законом, державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема, щодо: охорони земель, надр; охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань, у тому числі: - здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема: про охорону земель, надр, зокрема щодо: додержання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а також територій, що підлягають особливій охороні; - звертається до суду із позовом, зокрема, щодо: визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб, про визнання недійсними індивідуальних актів або їх окремих частин, правочинів, що порушують вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Держекоінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Наказом Держекоінспекції від 20.02.2023 №21 затверджено Положення про Державну екологічну інспекцію у Закарпатській області, у якій закріплені повноваження, аналогічні вищевикладеним повноваженням Державної екологічної інспекції, які однак поширюються на територію Закарпатської області.

Відповідно до статті 28 Закону України №3166-VI Про центральні органи виконавчої влади міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 21 Закону №858-IV організацію і планування землеустрою на загальнодержавному і місцевому рівнях здійснюють Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, встановлених Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими законами України.

Верховний Суд, переглядаючи справу №620/6905/22 за подібних правовідносин, досліджував питання про те, чи порушені інтереси держави у зв`язку з нездійсненням органом місцевого самоврядування встановлення і закріплення в натурі (на місцевості) меж об`єкта природно-заповідного фонду, переданого йому під охорону, та чи має територіальний орган Держекоінспекції повноваження на захист у спірних правовідносинах інтересів держави (у разі їх порушення) у обраний прокурором спосіб (в судовому порядку). Повертаючи позовну заву прокурору, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що Державна екологічна інспекція у Чернігівській області не є тим компетентним органом, який наділений повноваженнями звертатися до суду з цим позовом. Разом з тим, Верховний Суд не погодився з вказаними висновками та у постанові від 27 лютого 2024 року у цій справі зазначив, що нездійснення, у тому числі й органами місцевого самоврядування, обов`язкових за законом заходів землеустрою щодо встановлення і закріплення на місцевості меж територій природно-заповідного фонду, вказує на порушення ними вимог законодавства щодо охорони земель, охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а державний нагляд (контроль) у цій сфері відносин, зокрема й щодо додержання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, здійснює саме Держекоінспекція та її територіальні органи.

Тож діяльність органу місцевого самоврядування щодо планування території природно-заповідного фонду є об`єктом контролю у сфері захисту довкілля та природних ресурсів і такий контроль уповноважені здійснювати відповідні органи Державної екологічної інспекції України.

Такий правовий висновок відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 8 грудня 2020 року у справі № 809/807/17.

При цьому зміст вищенаведених положень законодавства підтверджує наявність у Держекоінспекції та її територіальних органів права на звернення до суду із позовом про визнання протиправною бездіяльності, що порушує вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

У зв`язку з наведеним, Верховний Суд визнав помилковим висновок судів попередніх інстанцій про те, що Держекоінспекція в Чернігівській області не є органом, уповноваженим на звернення до суду у спірних правовідносинах.

Застосовуючи вказані висновки Верховного Суду в контексті справи, що розглядається, апеляційний суд вважає, що Держекоінспекція є компетентним органом, який наділений контрольними повноваженнями у сфері спірних правовідносин і має повноваження звертатися із позовом. Водночас, Держекоінспекція як спеціально уповноважений орган у сфері контролю за дотриманням вимог законодавства про природно-заповідний фонд не вжила заходів, спрямованих на зобов`язання ДСГП в особі Філії забезпечити проведення робіт із винесення меж Пралісової пам`ятки та розроблення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду шляхом закріплення їх в натурі (на місцевості). Таким чином, прокурор правильно визначив, який орган представляє інтереси держави у спірних відносинах, відтак доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими та спростовуються наведеними вище висновками.

Аналогічна правова позиція висвітлена Верховним Судом в постанові від 27 листопада 2024 року у справі №500/576/22.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що є правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, судове рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного лісогосподарського спеціалізованого підприємства «Ліси України» в особі Філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі №260/7067/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

З.М. Матковська

Повний текст постанови складено і підписано 23.02.2026