Справа № 280/9561/25
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2026-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року Справа № 280/9561/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Вельможко Анни Ігорівни (вул. Яценка, буд. 4-а, оф. 42, м. Запоріжжя, 69020), до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, буд. 10, м. Фастів, Київська область76018) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

30.10.2025 засобами системи «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивачка, ОСОБА_1 ), в особі представника адвоката Вельможко Анни Ігорівни, до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі відповідач, ГУ ПФУ у Київській області), в якій позивачка просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 26.09.2025 №25 про відмову позивачці в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;

зобов`язати відповідача призначити позивачці пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 з 17.07.2025.

Крім того, просить стягнути на користь позивачки судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відмова відповідача у призначенні позивачці, яка на момент звернення досягла 50-річного віку та мала необхідний загальний та пільговий стаж роботи, пенсії за віком на пільгових умовах із посиланням на недосягнення нею пенсійного віку, і не набуттям страхового стажу, передбаченого ст. 114 Закону №1058-ІV, є протиправною. При цьому вважає, що у цьому спорі єдиним правомірним видом поведінки пенсійного органу є призначення позивачці пенсії, тому єдиним ефективним способом захисту порушених прав позивачки, що забезпечить їх поновлення без повторного звернення до суду є зобов`язання відповідача призначити їй пенсію.

Ухвалою від 04.11.2025 у справі відкрите спрощене позовне провадження. Судовий розгляд призначений без повідомлення (виклику) учасників справи.

21.11.2025 засобами системи «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначив, що після надання відмови - відповіді, електронна пенсійна справа, яка була отримана органом Фонду для опрацювання, передається засобами програмного забезпечення до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації/фактичного) місця проживання особи, а саме до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, тому, буде доцільно залучити це управління в якості другого відповідача. Стосовно спірного рішення посилається на те, що позивачці відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 8 частини 2 статті 114 розділу ХІV Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивач не досягла встановленого законодавством пенсійного віку (55 років) та не набула необхідного страхового стажу (25 років). Просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та залучити в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Стосовно клопотання представника відповідача про залучення в якості другого відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області то суд звертає увагу, що відповідачем є суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача (п.9 ч.1 ст.4 КАС України).

В даному випадку жодна з вимог позивача не стосується Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в зв`язку з чим відсутні підстави для залучення співвідповідачем Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Інших заяв (відповідей, клопотань, пояснень тощо) від учасників справи до суду не надходило.

Розглянувши наявні у справі матеріали, судом встановлено наступне.

18.09.2025 ОСОБА_1 звернулася за призначенням пенсії за віком відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII) в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, оскільки досягла відповідного пенсійного віку та мала необхідний страховий та пільговий стаж.

Рішенням ГУ ПФУ у Київській області від 26.09.2025 №25 в призначенні пенсії позивачці було відмовлено у зв`язку із недосягненням пенсійного віку та відсутністю необхідного страхового стажу.

Вважає рішення від 26.09.2025 №25 протиправним та таким, що у судовому порядку підлягає скасуванню із зобов`язанням призначити пенсію, позивачка звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає таке.

Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 було визнано неконституційними положення статті 13 Закону №1788-XII, зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII та пунктом 3 цього рішення вирішено, що застосуванню підлягає стаття 13 Закону №1788-XII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаній нормі, в наступній редакції: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: з) водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років».

Позивачка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується її паспортом НОМЕР_1 , тобто 16.07.2025 набула 50-річного віку.

За призначенням пенсії позивачка звернулася 18.09.2025 у віці 50 років 2 місяці 2 дні.

У рішенні від 26.09.2025 № 25 відповідачем визнається страховий стаж позивачки у розмірі 21 рік 10 місяців 25 днів, з них пільговий стаж у розмірі 21 рік 5 місяців 18 днів.

Водночас, із змісту рішення від 26.09.2025 № 25 випливає, що в призначенні позивачці пенсії відповідач відмовив по причині недосягнення нею пенсійного віку у 55 років, і за відсутності страхового стажу 25 років, передбачених ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-ІV).

Проте мотиви (обґрунтування) відповідача суперечать нормам чинного законодавства та висновкам Конституційного Суду України, викладеним у Рішенні від 23.01.2020 №1-р/2020, які відповідно до ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» є рівною мірою обов`язковими до виконання.

03.11.2021 набрала законної сили постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №360/3611/20, яка є зразковою щодо таких ознак:

позивачі є особами, які після прийняття 23.01.2020 Конституційним Судом України рішення №1-р/2020 звернулись за призначенням пенсії згідно зі статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VІІІ, оскільки вказані норми із зазначеними змінами визнані неконституційними;

відповідачами є один і той самий суб`єкт владних повноважень територіальні органи Пенсійного фонду України;

спірні відносини стосуються набуття права на призначення пенсії на пільгових умовах позивачами, що досягли пенсійного віку, визначеного статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VІІІ.

Позивачем заявлено аналогічні позовні вимоги щодо призначення пенсії згідно зі статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» після прийняття 23.01.2020 Конституційним Судом України рішення №1-р/2020.

У постанові від 03.11.2021 у справі №360/3611/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV з іншого існує колізія щодо визначення пенсійного віку для набуття права на пенсію на пільгових умовах.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному.

Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи, а саме: застосуванню підлягають норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.

Тому відмова відповідача у призначенні позивачці, яка на момент звернення досягла 50-річного віку та мала необхідний загальний та пільговий стаж роботи, пенсії за віком на пільгових умовах із посиланням на недосягнення нею пенсійного віку, і не набуттям страхового стажу, передбаченого ст. 114 Закону №1058-ІV, є протиправною.

Встановлюючи відмінності у правовому регулюванні пенсійного забезпечення, відповідач порушує гарантовану ч. 1 ст. 24 Конституції України рівність прав і свобод громадян.

У рішенні «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції»).

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Згідно із ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

За вказаних обставин, виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст. 8 Конституції України, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як пенсійний вік, має застосовуватися в порядку, визначеному п. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020.

Отже, позивачка, маючи більше 20 років загального та пільгового стажу правомірно звернулася за призначенням пенсії набувши 50-річного віку, а відповідач, відмовивши у її призначенні, порушив вимоги ч. 2 ст. 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У постанові від 23.12.2021 у справі №480/4737/19 Верховний Суд зазначив, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбачених законом.

У справі № 580/1617/19 Верховний Суд зазначив, що адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

До того ж, у постанові від 24.12.2019 у справі №823/59/17 Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: «…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень».

«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини, вказує, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України», заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі», заява №30210/96, п. 158) (рішення від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України», заява № 20390/07, п. 29).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату без повторного звернення в суд.

У постанові від 08.11.2019 по справі № 227/3208/16-а Верховний Суд виклав правовий висновок, згідно із яким повноваження пенсійного органу не є дискреційними якщо порядок їх реалізації передбачає лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

У цьому спорі єдиним правомірним видом поведінки пенсійного органу є призначення позивачці пенсії, тому єдиним ефективним способом захисту порушених прав позивачки, що забезпечить їх поновлення без повторного звернення до суду є зобов`язання відповідача призначити їй пенсію.

Згідно із ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки позивачка звернулася за призначенням пенсії 18.09.2025 у тримісячний строк з дня досягнення пенсійного віку ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсія їй мала бути призначена з дня наступного від досягнення пенсійного віку ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Щодо відповідача викладених у відзиві, то суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Також у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачкою при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 968,96 грн., відтак зазначена сума підлягає стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань територіального органу Пенсійного фонду України, який прийняв протиправне рішення - ГУ ПФУ у Київській області.

Інші судові витрати позивачкою до стягнення не заявлялись.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні клопотання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про залічення до участі у справі другого відповідача (співвідповідача) відмовити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 26.09.2025 №25 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» згідно із рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, з 17.07.2025.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «23» лютого 2026 року.

Суддя Р.В. Кисіль