Справа № 620/8523/25
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2026-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/8523/25 Суддя (судді) першої інстанції: Падій В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, Пенсійного фонду України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна казначейська служба України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2025 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства соціальної політики України, Пенсійного фонду України, яким просив:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики та Пенсійного фонду України щодо ненадання ОСОБА_1 чіткої відповіді на питання поставлені у зверненні до Міністра соціальної політики та Голови правління Пенсійного фонду України 29 травня 2025 року та протиправною відмову у виплаті пенсії за минулий час відповідно до рішень судів за період з 01 січня 2016 року по 31 січня 2024 року;

- стягнути з Міністерства соціальної політики та Пенсійного фонду України - суб`єктів владних повноважень на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю на користь ОСОБА_1 , грошову заборгованість за період з 01 січня 2016 року по 31 січня 2024 року у розмірі 2 655 268,02 грн відповідно наданих документів Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт зазначив про те, що відзив Пенсійного фонду України подано з пропуском встановленого строку, проте суд першої інстанції в порушення вимог ст. 162 КАС України його залучив та врахував під час розгляду справи. Крім того, судом першої інстанції порушено вимог ч. 9 ст. 79 КАС України та ч. 9 ст. 80 КАС України, щодо прийняття заяви, яка не була надіслана позивачу та двічі залучив до матеріалів справи заяву з додатками.

Звернув увагу суду на те, що відповідачами не було надано жодної інформації щодо знаходження ОСОБА_1 у черзі та номерів знаходження у черзі по заборгованості, водночас реєстраційні номери з бази даних у підсистемі "Реєстр судових рішень" ІКІС ПФУ не є та не можуть бути номерами в черзі по виплаті заборгованості.

Додатково зазначив про те, що невиплата пенсії за минулий час є неправомірною поведінкою відповідачів, які суперечать Конституції України та прийнятим судовим рішенням, а тому злочинне утримання пенсійних коштів має прямий причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Також наголосив, що не може бути примушений отримувати пенсію за рішенням судів відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року №821, враховуючи що вказана постанова прийнята після рішень судів і не може поширюватись на пенсію позивача.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу від відповідачів не надійшло.

Державна казначейська служба України подала до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Звернув увагу суду на те, що відсутність виплати позивачу перерахованої пенсії не може ототожнюватись із завданням йому майнової шкоди, оскільки не втрачена можливість стягнення таких коштів з боржників в порядку виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та одержує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

29 травня 2025 року позивач звернувся до Міністра соціальної політики України та до Голови правління Пенсійного фонду України з письмовими запитами, у яких попросив надати йому інформацію про загальну суму заборгованості по пенсії пенсіонера ОСОБА_1 на виконання судових рішень за період з 01 січня 2016 року по 31 березня 2019 року та з 01 квітня 2019 року про 31 січня 2024 року та час проведення виплати заборгованості, обчисленої на виконання судових рішень.

Міністерство соціальної політики України листом від 11 червня 2025 року №89/0/197-25 повідомило позивача про те, що відповідно до норм чинного законодавства не є розпорядником запитуваної інформації, оскільки не володіє та не повинно володіти нею, зазначило, що належним розпорядником є Пенсійний фонд України, у зв`язку з чим запит позивача був надісланий до Пенсійного фонду України.

Пенсійний фонд України листами від 06 червня 2025 року №2800-030201-8/37646 та від 18 червня 2025 року №2800-030201-8/40650 повідомив позивача, що виплата доплати до пенсії за судовими рішеннями здійснюється за рахунок державного бюджету України в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету, черговість виплати за судовими рішеннями формується за датою набрання законної сили, виплата позивачу коштів на виконання судових рішень буде здійснена у межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.

Вважаючи протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики та Пенсійного фонду України щодо ненадання чіткої відповіді на питання поставлені у зверненнях від 29 травня 2025 року, а також протиправною відмову у виплаті пенсії за минулий час відповідно рішень судів за період з 01 січня 2016 року по 31 січня 2024 року позивач звернувся до суду з позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги про визнання протиправною бездіяльності Міністерства соціальної політики щодо ненадання ОСОБА_1 чіткої відповіді на питання поставлені у зверненні до Міністра соціальної політики 29 травня 2025 року не підлягає задоволенню у зв`язку з необґрунтованістю. Крім того, Пенсійний фонд України надав інформацію на запит позивача в межах компетенції, з урахуванням дискреційних повноважень територіальних органів Фонду та Пенсійного фонду України, в порядку та у строк, встановлені Законом №2939-VI, а також з урахуванням положень законодавства щодо порядку здійснення пенсійних виплат та фінансування виплат в Пенсійному фонді України.

Також суд зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року №2939-VI.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно з п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Згідно з ч. 4 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Статтею 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядники інформації зобов`язані, зокрема, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (ч. 1).

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч. 2).

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача (ч. 3).

Письмовий запит подається в довільній формі (ч. 4).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках, зокрема, розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Частиною 3 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Отже право особи на отримання публічної інформації включає в себе право на доступ до публічної інформації шляхом надання розпорядником інформації достовірної, точної та повної інформації на запит особи. Ненадання інформації на запит або надання інформації, яка не відповідає зазначеним критеріям достовірності, точності та повноти, по своїй суті, є відмовою у наданні публічної інформації.

Відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №423 (далі - Положення №423) (Мінсоцполітики) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізацію державної політики, зокрема, у сфері соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального захисту населення, волонтерської діяльності, пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, державного регулювання та нагляду за дотриманням норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій у солідарній системі, у сфері гуманітарної допомоги.

Пунктом 4 Положення №423 встановлено, що Мінсоцполітики відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює контроль за діяльністю Пенсійного фонду України з ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; здійснює державне регулювання та нагляд за дотриманням закону щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій у солідарній системі.

Як встановлено судом першої інстанції, 29 травня 2025 року позивач звернувся до Міністра соціальної політики України та до Голови правління Пенсійного фонду України з письмовими запитами, у яких попросив надати йому інформацію про загальну суму заборгованості по пенсії пенсіонера ОСОБА_1 на виконання судових рішень за період з 01 січня 2016 року по 31 березня 2019 року та з 01 квітня 2019 року про 31 січня 2024 року та час проведення виплати заборгованості, обчисленої на виконання судових рішень.

Міністерство соціальної політики України листом від 11 червня 2025 року №89/0/197-25 повідомило позивача про те, що згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" видатки державного бюджету за бюджетною програмою КПКВК 2506080 "Фінансове забезпечення виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами та дефіцит коштів Пенсійного фонду" становить 236,9 млрд. грн, в решті запиту повідомило, що відповідно до норм чинного законодавства не є розпорядником запитуваної інформації, оскільки не володіє та не повинно володіти нею, зазначило про те, що належним розпорядником є Пенсійний фонд України та переслало запит позивача до Пенсійного фонду України.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, Міністерством соціальної політики України з урахуванням положень Закону України "Про доступ до публічної інформації" розглянуто письмовий запит позивача від 29 травня 2025 року, а тому, як вірно зазначено судом першої інстанції вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Міністерства соціальної політики щодо ненадання йому чіткої відповіді на питання поставлені у зверненні до Міністра соціальної політики 29 травня 2025 року є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України щодо ненадання йому чіткої відповіді на питання поставлені у зверненні до Голови правління Пенсійного фонду України 29 травня 2025 року та протиправною відмову у виплаті пенсії за минулий час відповідно до рішень судів за період з 01 січня 2016 року по 31 січня 2024 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 3 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280 (далі - Положення №280) основними завданнями Пенсійного фонду України є, зокрема, реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення.

Відповідно до п. 4 Положення №280 Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, вивчає та аналізує ситуацію у сфері пенсійного забезпечення, забезпечує проведення щорічних актуарних розрахунків фінансового стану системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, розробляє проект бюджету Пенсійного фонду України та подає його Міністрові соціальної політики для внесення в установленому порядку на розгляд Кабінетові Міністрів України, здійснює ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення, забезпечує своєчасне та у повному обсязі фінансування виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат і соціальних послуг, які згідно із законодавством проводяться за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством, призначення (перерахунку) і виплати пенсій та щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці; забезпечення своєчасної та у повному обсязі виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до закону та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством; обліку коштів Пенсійного фонду України.

Надходження та видатки Пенсійного фонду передбачаються Бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, який затверджується постановою Кабінету Міністрів України. Кошти на фінансування видатків, пов`язаних з погашенням заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, що здійснюються за рахунок асигнувань з Державного бюджету України, передбачаються у складі бюджетної програми за КПКВК 2506080 "Фінансування виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами, та дефіциту коштів Пенсійного фонду".

Відповідно до п. 7 розд. ІІ Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 31 серпня 2009 року № 21-2 (далі - Порядок № 21-2) видатки на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, виданими або ухваленими після набрання чинності Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі - рішення суду), плануються в межах коштів Державного бюджету України, передбачених у Державному бюджеті України на фінансування пенсійних програм. Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили.

Бюджетом Пенсійного фонду України на 2024 рік, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2024 року № 1156 передбачено фінансування видатків, пов`язаних з погашенням заборгованості з пенсійних виплат (щомісячного довічного грошового утримання) за рішеннями суду - 500 млн грн для виплати заборгованості за рішеннями суду.

Так у 2024 році в межах коштів, визначених бюджетом Пенсійного фонду України на 2024 рік забезпечено виплату заборгованості за рішеннями суду, які набрали законної сили у період по 19 листопада 2020 року включно.

Бюджет Пенсійного фонду України на 2025 рік, станом на момент звернення позивача до Пенсійного фонду України, не затверджено, тому фінансування на виплату заборгованості за рішеннями суду у 2025 році не здійснювалося.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2025 року №157 затверджено Порядок використання коштів державного бюджету, передбачених на фінансове забезпечення виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами, та дефіциту коштів Пенсійного фонду України і внесення змін до Порядку покриття тимчасових касових розривів Пенсійного фонду України, пов`язаних з виплатою пенсій (далі - Порядок № 157).

Порядком №157 визначено напрямки використання бюджетних коштів, у тому числі на виплату пенсій, виплату перерахованих пенсій за рішенням суду у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; виплату ретроспективних судових рішень у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Тобто видатки на виплату нарахованих пенсій за рішеннями суду за минулий час (ретроспективних судових рішень) здійснюються виключно в межах бюджетних призначень за напрямками використання бюджетних коштів.

Згідно з п. 8 Порядку №157 Фонд забезпечує цільове та ефективне використання бюджетних коштів.

Отже розподіл бюджетних коштів у разі їх недостатності здійснюється з урахуванням ресурсної забезпеченості виділених бюджетних асигнувань у черговості, визначений п. 11 Порядку №157, серед яких виплата пенсій в частині видатків на виплату перерахованих пенсій за рішенням суду та виплата ретроспективних судових рішень здійснюється за 8 та 9 чергою.

Облік фінансових зобов`язань, що виникають внаслідок нарахування коштів на виконання судових рішень, здійснюється органами Пенсійного фонду України в автоматизованих системах обробки пенсійної документації (електронних пенсійних справах) та на їх підставі - в автоматизованій базі даних у підсистемі "Реєстр судових рішень" Інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України (далі - ІКІС ПФ).

Пенсійний фонд України автоматичним способом узагальнює обліковану інформацію про суму заборгованості та щомісячно інформує про фінансову потребу Міністерство соціальної політики України, яке є головним розпорядником коштів бюджетної програми за КПКВК 2506080 "Фінансове забезпечення виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами, та дефіциту коштів Пенсійного фонду".

Відтак з моменту внесення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області до автоматизованої бази даних у підсистемі "Реєстр судових рішень" ІКІС ПФ відомостей про нараховану суму заборгованості Позивачу Пенсійний фонд України проінформований про таке зобов`язання і враховує його при поданні Міністерству соціальної політики України інформації про потребу у коштах.

Судом першої інстанції встановлено, що Пенсійний фонд України листами від 06 червня 2025 року №2800-030201-8/37646 та від 18 червня 2025 року №2800-030201-8/40650 повідомив позивача, що виплата доплати пенсії за судовими рішеннями здійснюється за рахунок Державного бюджету України, в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету, станом на 24 червня 2025 року здійснено доплати до пенсій на виконання судових рішень станом на 19 листопада 2020 року, черговість виплати за судовими рішеннями формується за датою їх набрання законної сили, виплату позивачу коштів на виконання судових рішень буде здійснена у межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.

Таким чином, Пенсійний фонд України надав інформацію на запит позивача в межах компетенції, з урахуванням дискреційних повноважень, в порядку та у строк, встановлені Законом України "Про доступ до публічної інформації" з урахуванням положень законодавства щодо порядку здійснення пенсійних виплат та фінансування виплат в Пенсійному фонді України, водночас незгода позивача з отриманою відповіддю не свідчить про бездіяльність такого органу.

Щодо вимог позивача про стягнення з Міністерства соціальної політики та Пенсійного фонду України - суб`єктів владних повноважень на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю на користь ОСОБА_1 , грошову заборгованість за період, з 01 січня 2016 року по 31 січня 2024 року у розмірі 2655268,02 грн відповідно наданих документів Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив про те, що шкодою у даному спорі є зменшення майнових благ, які мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому еквіваленті, яку особа зазнала у зв`язку зі зменшенням розміру її виплат, а також витрати, які особа зробили або мусить зробити для відновлення своїх порушених прав.

Також апелянт наголосив, що розмір шкоди повинен дорівнювати сумі невиплаченої пенсії з урахуванням інфляції та 3% річних., що не відповідає розрахункам, які надають відповідачі у відповідях, листах та у базі статистичних даних у підсистемі "Реєстр судових рішень" ІКІС ПФУ.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже, для відшкодування шкоди в порядку ст.ст. 1166 та 1173 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки стаття 22 ЦК України) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода);

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Таким чином підставою для застосування цивільно-правової відповідальності за нормами ст.1166 Цивільного кодексу України є наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Позивачу для доведення обґрунтованості своїх вимог необхідно підтвердити наявність шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою суб`єкта владних повноважень як обов`язкову умову відповідальності за її спричинення.

Як встановлено судом першої інстанції, заявлена позивачем до відшкодування сума матеріальної шкоди фактично є сумою коштів, що нарахована Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області на виконання судових рішень, а саме Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 у справі №620/7499/21, від 29 грудня 2022 року у справі №620/7591/22, від 28 жовтня 2021 року у справі №620/9954/21, від 03 квітня 2024 року у справі №620/1888/24 на користь позивача.

Обов`язок виплатити перераховану суму пенсії з урахуванням раніше виплачених сум встановлений рішеннями суду, які набрали законної сили, разом з тим під матеріальною шкодою слід розуміти зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику (в тому числі збитки).

Відсутність виплати позивачу перерахованої пенсії не може ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки позивач не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції з заявою про зміну способу виконання рішення суду та стягнути відповідні грошові кошти.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, невиплачені позивачеві кошти на виконання судового рішення, ухваленого на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. 1173 Цивільного кодексу України, оскільки наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення грошової заборгованості з відповідачів в розмірі 2 655 268,02 грн на виконання судових рішень, винесених на користь позивача, при цьому вищевказані судові рішення перебувають на виконанні у ГУ ПФУ в Чернігівській області.

Отже враховуючи встановлені обставини, позивачем не надано належних доказів на підтвердження обставин завдання йому матеріальної коди Міністерством соціальної політики та Пенсійним фондом України.

Доводи апелянта щодо безпідставного застосування судом першої інстанції Постанови Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року №821 колегія суддів вважає помилковими, оскільки відповідно до мотивувальної частини рішення від 27 жовтня 2025 року, судом не застосовувалась відповідна постанова.

Щодо посилання апелянта, як на підставу для скасування рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме прийняття відзиву Пенсійного фонду України, що поданий з пропуском встановленого строку, врахування заяв з додатками від 27 жовтня 2025 року та від 30 жовтня 2025 року поданих на виконання вимог ухвали суду від 20 жовтня 2025 року про витребування доказів з пропуском строку та без надання підтвердження про направлення їх позивачу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 317 КАС України Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч. 3 ст. 317 КАС України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Оскільки вищезазначені процесуальні порушення не призвели до неправильного вирішення справи по суті, підстави для скасування рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року відсутні.

Посилання апелянта в клопотанні від 18 грудня 2025 року на ті обставини, що оскільки відповідачами не подано відзиви на апеляційну скаргу, останні не заперечують проти неї, а тому наявні підстави для її задоволення, колегія суддів оцінює критично, оскілки відповідно до ч. 1 ст. 304 КАС України подання відзиву на апеляційну скаргу є правом учасника справи. Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно з ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку