Справа № 400/11556/23
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2026-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 400/11556/23

адміністративні провадження № К/990/29419/24, № К/990/30650/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Желєзного І. В.,

суддів: Білак М. В., Мельник-Томенко Ж. М.,

перевіривши касаційні скарги адвокатки Бабійчук Ірини Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , а також Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року (суддя Бульба Н. О.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року (судді: Скрипченко В. О., Коваль М. П., Осіпов Ю. В.) у справі № 400/11556/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

1. У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві (далі - ТУ ДБР, Управління), у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ТУ ДБР щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 38 календарних днів;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 38 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 16 червня 2023 року;

- визнати протиправною бездіяльність Управління щодо ненарахування та невиплати як особі начальницького складу, що повторно звільнилася зі служби, одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно статті 9 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ) за період служби з дня останнього зарахування на службу в ДБР (27 липня 2020 року) до дня звільнення зі служби в ДБР (16 червня 2023 року) та з урахуванням періоду попередньої служби 2 місяці 9 днів, за який не було виплачено таку одноразову грошову допомогу під час звільнення з попереднього місця служби, тобто всього за 3 повних календарних років служби;

- зобов`язати ТУ ДБР нарахувати та виплатити як особі начальницького складу, що повторно звільнилася зі служби, одноразову грошову допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно статті 9 Закону № 2262-ХІІ за період служби з дня останнього зарахування на службу в ДБР (27 липня 2020 року) до дня звільнення зі служби в ДБР (16 червня 2023 року) та з урахуванням періоду попередньої служби 2 місяці 9 днів, за який не було виплачено таку одноразову грошову допомогу під час звільнення з попереднього місця служби, тобто всього за 3 повних календарних роки служби.

2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 указав, що з 27 липня 2020 року по 16 червня 2023 року він проходив службу в ДБР.

3. На думку позивача, відповідачем протиправно не було виплачено належних йому сум грошового забезпечення (грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2021 та 2022 роки та одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення).

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій та їх обґрунтування

4. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року, позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ТУ ДБР щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 38 календарних днів.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 38 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 16 червня 2023 року.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо ненарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби - відмовлено.

5. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, Миколаївський окружний адміністративний суд указав, що з урахуванням відсутності правового регулювання компенсації відпусток за минулі роки, при вирішенні даного спору підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Позивачем за період проходження служби у ТУ ДБР не використано відпустку за 2021 рік тривалістю 05 календарних днів щорічної основної відпустки, за 2022 рік - 33 календарні дні щорічної відпустки, з них 25 - основної відпустки, 08 - додаткової. Всього 38 календарних днів. За таких обставин, відповідачем при звільненні ОСОБА_1 протиправно не виплачено позивачеві грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідач не довів правомірності своєї бездіяльності, що є підставою для задоволення позову в цій частині.

6. Щодо вимог позивача в частині ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби Миколаївський окружний адміністративний суд зазначив, що Законом № 2262-ХІІ визначено чіткий перелік підстав звільнення, за яких позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше. Згідно з матеріалами справи, відповідно до наказу директора ДБР від 15 червня 2023 року № 101-ос/дск майора ОСОБА_1 звільнено зі служби за угодою сторін, з достроковим припиненням контракту. Частиною першою статті 9 Закону № 2262-ХІІ не передбачено таких підстав звільнення: за угодою сторін, з достроковим припиненням контракту та наявності в таких випадках права на виплату одноразової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення. Отже, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову в цій частині слід відмовити.

7. Залишаючи без змін рішення Миколаївського окружного адміністративного суду, П`ятий апеляційний адміністративний суд указав, що погоджується з висновком суду першої інстанції, що при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані у 2021-2022 роки 38 календарних дні щорічної та додатковї оплачуваної відпустки. Водночас, у спірних правовідносинах відсутні підстави, визначені Законом № 2262-XII для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, а тому позов у цій частині є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Короткий зміст та обґрунтування наведених в касаційних скаргах вимог

8. Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, адвокатка Бабійчук І. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, на обґрунтування якої зазначила, що рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

9. ОСОБА_1 не погоджується з висновком апеляційного суду, що особи рядового і начальницького складу, які мають вислугу більше 10 років, при їх звільненні зі служби за угодою сторін не мають права на виплату одноразової грошової допомоги передбаченої статтею 9 Закону № 2262-ХІІ.

10. Скаржник зауважив, що за свідченням рапорту ОСОБА_1 від 08 червня 2023 року він просив «достроково розірвати контракт за угодою сторін» та звільнити його з ДБР з 16 червня 2023 року за угодою сторін. У рапорті міститься підпис про погодження такого прохання представником ДБР (роботодавця). Відтак відбулося двостороннє письмове погодження сторін строку дії контракту з 01 вересня 2026 року на 16 червня 2023 року. На переконання скаржника, угода сторін за своєю природою є домовленістю обох сторін контракту про встановлення, зміну чи припинення відносин між ними. У цьому випадку «угода сторін» була про зміну строку контракту, що призвело до дострокового закінчення строку дії контракту. Отже, звільнення «за угодою сторін» є прирівняним до «закінчення строку контракту».

11. Скаржник також указав, що законодавець відносить підставу «за згодою сторін» щодо звільнення зі служби в розвідувальних органах до підстав, які дають право на допомогу у 50%. На думку скаржника, оскільки законодавець відніс підставу «за угодою сторін» щодо звільнення з розвідувальних органів до таких, що дають право на отримання допомоги в розмірі 50%, то при звільненні «за угодою сторін» з інших служб - також має бути виплачена допомога 50%. У будь-якому разі особи, які мають вислугу років більше 10 років, і звільнилися «за угодою сторін» зі служби в ДБР, які доброчесно та сумлінно проходили службу, мають право також отримати одноразову грошову допомогу нарівні зі своїми колегами, що звільнилися зі служби з інших «доброчесних» підстав.

12. ОСОБА_1 вважає, що відсутність прямого перерахування підстави «за угодою сторін» у статті 9 Закону № 2262-XII є вадою формулювання Закону, а не цілеспрямованим обмеженням прав осіб, що проходять службу в правоохоронних органах.

13. Отже, скаржник наполягає, що, у зв`язку зі звільненням «за угодою сторін» та наявністю на день звільнення вислуги років більше 10 років, ОСОБА_1 має бути виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 50% від місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно статті 9 Закону № 2262-XII за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу, тобто, за період з 27 липня 2020 року до дня звільнення з ДБР 16 червня 2023 року, та з урахуванням періоду попередньої служби 02 місяці 09 днів, за який не було виплачено таку одноразову грошову допомогу під час звільнення з попереднього місця служби, тобто всього за 3 повні календарні роки служби.

14. У зв`язку з викладеним скаржник просить: скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року в частині залишення в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог; ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у відповідній частині; в іншій частині рішення судів попередніх інстанцій - залишити без змін.

15. 06 серпня 2021 року від ТУ ДБР до Верхового Суду надійшла касаційна скарга на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року, у якій Управління вказало, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, зокрема, застосуванні приписів статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР), які на спірні правовідносини не поширюються.

16. Управління вважає безпідставними висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо можливості застосування КЗпП України у випадку, якщо спірні правовідносини не врегульовані положеннями спеціальних нормативно-правових актів, оскільки в справі яка розглядається спірні правовідносини повністю врегульовані положеннями спеціальних нормативно-правових актів, якими є Закон України від 12 листопада 2015 року № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон № 794-VIII), Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) та Положення № 743, і якими прямо передбачено можливість виплати компенсації за невикористану відпустку, зокрема, у році звільнення, а не за роки, які передують року звільнення.

17. На підставі викладеного ТУ ДБР просить касаційну скаргу ТУ ДБР задовольнити, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у справі 400/11556/23, у частині задоволених позовних вимог щодо визнання бездіяльності ТУ ДБР протиправною та зобов`язання нарахувати та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 28 календарних днів - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Позиція інших учасників справи

18. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 . ТУ ДБР указало, що заперечує проти касаційної скарги позивача, оскільки вважає наведені в ній доводи безпідставними та необґрунтованими, такими, що базуються на однобічному трактуванні обставин справи та вибірковому застосуванні норм чинного законодавства.

19. ТУ ДБР указало, що підстава звільнення позивача зі служби в ДБР не співпадає з підставами, визначеними частиною першою статті 9 Закону № 2262-XII, відтак суди першої та апеляційної інстанцій вірно застосували положення частини першої статті 9 Закону № 2262-XII, оскільки вказана норма передбачає виплату такої допомоги лише при звільненні зі служби із визначених у цій статті підстав, серед яких відсутні підстава «за угодою сторін».

20. Відповідач також зазначив, що пункт 107 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743 (далі - Положення № 743), містить дві самостійні підстави, у зв`язку з якими контракт припиняється (розривається), а особи рядового та начальницького складу звільняються із служби: у зв`язку із закінченням строку дії контракту (підпункт 1) та за угодою сторін (підпункт 10). ОСОБА_1 звільнено 16 червня 2023 року зі служби в ДБР на підставі підпункту 10 пункту 107 Положення № 743, а саме «за угодою сторін» (згідно з його рапортом). Таким чином, строк дії контракту ОСОБА_1 і ДБР достроково припинився 16 червня 2023 року, в той час як закінчення строку дії контракту відбулось би лише 01 вересня 2026 року. При цьому, звільнення за угодою сторін не свідчить про те, що сторони домовились змінити строк дії контракту, як помилково вважає позивач, оскільки угода (домовленість) сторін стосується виключно питання розірвання трудових відносин між працівником та роботодавцем, тобто припинення подальшого проходження служби в системі ДБР.

21. На думку Управління, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що суд невірно застосував норми матеріального та/або процесуального права.

22. На підставі викладеного ТУ ДБР просить відмовити в задоволенні касаційної скарги, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду 18 липня 2024 року залишити без змін.

23. 23 грудня 2024 року до Верховного Суду від Управління надійшли додаткові пояснення у справі, у яких відповідач указав, що підстава звільнення зі служби в ДБР для отримання одноразової грошової допомоги має співпадати з підставами, визначеними частиною першою або другою статті 9 Закону № 2262-XII, якими передбачені дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним в ній особам в розмірі 50% місячного грошового забезпечення:

- які мають право на пенсію за цим Законом і звільняються зі служби за станом здоров`я;

- які звільнені зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням за наявності вислуги 10 років і більше.

24. Таким чином, на переконання Управління, суди першої та апеляційної інстанцій вірно застосували положення частини першої статті 9 Закону № 2262-XII, оскільки вказана норма передбачає виплату такої допомоги лише при звільненні зі служби із визначених у цій статті підстав, серед яких відсутня підстава «за згодою сторін».

25. У зв`язку з викладеним ТУ ДБР у додаткових поясненнях просило: касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у справі № 400/11556/23 в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача про визнання бездіяльності Управління протиправною щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, залишити без змін.

26. 27 січня 2025 року до Верховного Суду від ТУ ДБР надійшли додаткові пояснення, у яких представник відповідача, зокрема зазначив, що ОСОБА_1 ототожнює дві різні за своїм характером підстави звільнення «у зв`язку із закінченням строку контракту» та «за угодою сторін», що є теоретично та нормативно необґрунтованим твердженням. Звільнення за угодою сторін свідчить не про двостороннє письмове погодження зміни строку дії контракту з 01 вересня 2026 року до 16 червня 2023 року, а про те, що 16 червня 2023 року, тобто через 2 роки 9 місяців 16 днів з дати набрання чинності контрактом, за ініціативою позивача контракт достроково припинено (розірвано). Натомість звільнення у зв`язку із закінченням строку контракту відбувається коли укладений контракт має обмежений термін і такий термін закінчився. При цьому таке звільнення є автоматичним, адже не залежить від взаємної волі сторін, а є виключно наслідком завершення строку дії контракту.

27. Управління вказало, що в рамках спірних правовідносин строк дії контракту ОСОБА_1 закінчився б 01 вересня 2026 року (після спливу шестирічного строку). Натомість звільнення за угодою (домовленістю) сторін є результатом добровільної домовленості між роботодавцем і працівником. Обидві сторони (роботодавець і працівник) вирішують припинити трудові відносини до закінчення строку контракту або навіть без наявності контракту. Це може бути ініціатива як працівника, так і роботодавця, у будь-який час, і умови звільнення (наприклад, терміни, компенсації) визначаються в угоді між ними.

28. ТУ ДБР вважає, що в рамках спірних правовідносин угода сторін стосувалась виключно питання дострокового розірвання трудових відносин між ОСОБА_1 та Управлінням, тобто припинення подальшого проходження служби позивачем в системі ДБР, а не зміни (зменшення) дії контракту.

29. На переконання відповідача, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

30. Отже, ТУ ДБР просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

31. 27 січня 2025 року до Верховного Суду від Управління надійшли додаткові пояснення, у яких представник ТУ ДБР навів аналогічні аргументи, які були наведені відповідачем у касаційній скарзі та раніше поданих додаткових пояснень. Просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у справі № 400/11556/23 в частині відмови у задоволенні позовних вимог - без змін.

Рух касаційної скарги

32. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 06 серпня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою адвоката Бабійчук І. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у справі № 400/11556/23 за позовом ОСОБА_1 до ТУ ДБР про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, та витребував справу № 400/11556/23 із Миколаївського окружного адміністративного суду.

33. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТУ ДБР на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у справі № 400/11556/23 за позовом ОСОБА_1 до ТУ ДБР про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

34. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 18 лютого 2026 року справу № 400/11556/23 призначив до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.

Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

35. ОСОБА_1 з 27 липня 2020 року проходив службу в ДБР.

36. Наказом директора ДБР від 15 червня 2023 року № 101-ос/дск майора ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого, звільнено з 16 червня 2023 року зі служби в ДБР у запас за угодою сторін з достроковим припиненням (розірванням) контракту.

37. 23 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДБР із заявою щодо виплати належних йому сум грошового забезпечення (грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2021 та 2022 роки та одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення).

38. Листом від 31 серпня 2023 року позивачу повідомлено, що при звільненні з ним проведений повний розрахунок, а тому підстави для виплати відповідного грошового забезпечення відсутні.

39. Уважаючи бездіяльність ТУ ДБР протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ КАСАЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів першої та апеляційної інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

40. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, і перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

41. Згідно із частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, які не були встановлені судом першої чи апеляційної інстанції; вирішувати питання щодо достовірності доказів; надавати перевагу одним доказам над іншими; збирати чи приймати нові докази або додатково перевіряти їх.

42. На підставі частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, якщо необхідно врахувати висновок про застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

43. У справі, що розглядається, ОСОБА_1 , який проходив службу в ТУ ДБР просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 38 календарних днів, а також щодо ненарахування та невиплати як особі начальницького складу, що повторно звільнилася зі служби, одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно статті 9 Закону № 2262-ХІІ за період служби з дня останнього зарахування на службу в ДБР (27 липня 2020 року) до дня звільнення зі служби в ДБР (16 червня 2023 року) та з урахуванням періоду попередньої служби 2 місяці 9 днів, за який не було виплачено таку одноразову грошову допомогу під час звільнення з попереднього місця служби, тобто всього за 3 повних календарних років служби, та зобов`язати Управління нарахувати і виплатити відповідну грошову компенсацію й одноразову грошову допомогу.

44. Касаційні провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, з огляду на аргументи скаржників про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону № 504/96-ВР, а також статті 9 Закону № 2262-XII у подібних правовідносинах.

45. Вирішуючи справу в межах доводів та вимог касаційних скарг, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначає таке.

Щодо аргументів касаційної скарги адвокатки Бабійчук І. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , у контексті неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій положень статті 9 Закону № 2262-XII

46. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

47. Правові основи організації та діяльності ДБР визначає Закон № 794-VIII (тут і далі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

48. Згідно із частиною першою статті 1 Закону № 794-VIII ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

49. Частиною першою статті 14 Закону № 794-VIII визначено, що до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із ДБР.

50. Служба в ДБР є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (частина друга статті 14 Закону № 794-VIII).

51. Положеннями частини п`ятої статті 14 Закону № 794-VIII визначено, що трудові відносини працівників ДБР регулюються цим Законом (у частині переведення працівників ДБР на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців ДБР поширюється дія Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII). Посади державних службовців ДБР відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

52. За змістом частини другої статті 19 Закону № 794-VIII особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону № 580-VIII та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

53. На підставі частин першої та другої статті 20 Закону № 794-VIII умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців ДБР повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до ДБР висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.

54. На осіб рядового і начальницького складу ДБР поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

55. Частиною шостою статті 14 Закону № 794-VIII передбачено, що порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

56. Відповідно до частини третьої статті 19 Закону № 794-VIII пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу ДБР здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом № 2262-XII.

57. Закон № 2262-XII визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, ДБР, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

58. Частинами першою, другою статті 9 Закону № 2262-XII установлено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону № 580-VIII проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону № 889-VIII, а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України від 17 вересня 2020 року № 912-IX «Про розвідку» (далі - Закон № 912-IX), а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

59. Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

60. Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, не виплачується. Одноразова грошова допомога також не виплачується військовослужбовцям, звільненим з військової служби на підставах, визначених пунктами 2-4 частини другої статті 36 (крім випадків звільнення у зв`язку з виявленням однієї з підстав, зазначених у пунктах 1 і 9 частини другої статті 31) Закону № 912-IX (частина третя статті 9 Закону № 2262-XII).

61. Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги (частина шоста статті 9 Закону № 2262-XII).

62. Таким чином, стаття 9 Закону № 2262-XII визначає правила надання одноразової грошової допомоги особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, а також іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом. При цьому одноразова грошова допомога при звільненні зі служби є одноразовою виплатою, яка надається особам, звільненим зі служби, за наявності у них права на пенсію відповідно до цього Закону. Водночас право на отримання такої допомоги залежить від категорії особи, тривалості служби, вислуги та підстав звільнення. До того ж окреслений цією нормою перелік підстав звільнення, які надають право на отримання одноразової грошової допомоги, є вичерпним і закон інших підстав звільнення для її виплати не передбачає.

63. Як установили суди попередніх інстанцій, наказом ТУ ДБР від 15 червня 2023 року № 101-ос/дск ОСОБА_1 звільнено з 16 червня 2023 року зі служби в ДБР у запас за угодою сторін з достроковим припиненням (розірванням) контракту.

64. Разом із тим норма статті 9 Закону № 2262-XII такої підстави звільнення як звільнення за угодою сторін, з достроковим припиненням (розірванням) контракту, серед переліку підстав, за яких виникає право на виплату спірної одноразової грошової допомоги, не передбачає.

65. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позивач не має права на отримання спірної одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні з ДБР.

66. Не є слушними доводи представниці позивача, наведені в касаційній скарзі про те, що критерієм для виплати одноразової грошової допомоги відповідно до статті 9 Закону № 2262-XII є доброчесність поведінки особи під час проходження служби, а отже, у разі звільнення зі служби за угодою сторін за умови доброчесного і сумлінного виконання службових обов`язків та наявності вислуги більше 10 років, особа має право на виплату цієї допомоги, оскільки вказані міркування скаржника ґрунтується на суб`єктивному тлумаченні вказаної норми матеріального права.

67. Попри те, що положення статті 9 Закону № 2262-XII побіжно стосуються поведінки особи під час проходження нею служби, умови отримання одноразової грошової допомоги визначаються не лише за добросовісністю, а й за тривалістю служби та, головне, підставою звільнення. Іншими словами, прямої прив`язки до добросовісності виконання обов`язків як виключного критерію для надання права на отримання спірної допомоги норма статті 9 Закону № 2262-XII не містить. Тому стверджувати, що законодавець розмежовує право на отримання допомоги лише за принципом добросовісності виконання службових обов`язків, підстав немає, адже він враховує й інші аспекти проходження особою служби.

68. Посилання представниці позивача про те, що звільнення за угодою сторін є тотожним звільненню за закінченням строку контракту, яке, згідно зі статтею 9 Закону № 2262-XII, входить до переліку підстав, які надають право на отримання спірної допомоги, є необґрунтованою, оскільки зазначені підстави припинення трудових відносин мають різну юридичну природу, і законодавець чітко розмежовує їх в окремих нормах, що підтверджується, зокрема, Положенням № 743 (підпункти 1 та 10 пункту 107 Положення № 743)

69. Необґрунтованими є також посилання представниці ОСОБА_1 на пункт 1 частини другої статті 36 Закону № 912-IX та її доводи про можливість застосування цієї норми до осіб, які звільнилися з ДБР, оскільки означена норма поширюється лише на співробітників розвідувальних органів України та осіб, залучених до виконання розвідувальних завдань, до переліку яких позивач не належить. Окрім того, ані Закон № 912-IX, ані Закон № 2262-XII не передбачають застосування положень, що стосуються розвідувальних органів, до інших категорій осіб, зокрема осіб рядового та начальницького ДБР. Отже, така аналогія є необґрунтованою.

70. Твердження представника позивача про те, що відсутність прямої згадки про звільнення за угодою сторін у статті 9 Закону № 2262-XII є вадою законодавчої технічки не заслуговують на увагу, оскільки вони побудовані на припущеннях і не мають обґрунтованої правової основи.

71. Отже, доводи касаційної скарги адвокатки Бабійчук І. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанції положень статті 9 Закону № 2262-XII не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду судових рішень у цій справі.

Щодо аргументів касаційної скарги ТУ ДБР у контексті неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій положень статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону № 504/96-ВР

72. Відповідно до пунктів 81-82 Положення № 743 (тут і далі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особи рядового та начальницького складу мають право на такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 4) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 5) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 6) відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення).

73. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб рядового та начальницького складу становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більший строк відпустки. За кожний повний календарний рік служби в Державному бюро розслідувань після досягнення п`ятирічного стажу служби особі рядового та начальницького складу надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів. Особам рядового та начальницького складу - учасникам бойових дій та прирівняним до них особам надаються щорічні основні відпустки у зручний для них час.

74. Згідно з пунктом 84 Положення № 743 щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано. Щорічна основна відпустка на прохання особи рядового та начальницького складу може бути поділена на частини за умови, що основна її частина становить 14 календарних днів.

75. За правилами пункту 89 Положення № 743 додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону № 504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються особам рядового та начальницького складу на підставах та в порядку, що встановлені законодавством.

76. На підставі пункту 94 Положення № 743 у разі звільнення особи рядового та начальницького складу із служби (крім звільнення через службову невідповідність, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення права займати певні посади, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, яким на особу накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового та начальницького складу) та невикористання нею щорічної основної відпустки їй за її бажанням надається невикористана відпустка з подальшим звільненням її із служби.

77. Датою звільнення особи рядового та начальницького складу із служби у такому разі є останній день відпустки.

78. Пунктом 95 Положення № 743 визначено, що в разі звільнення особи рядового та начальницького складу із служби у зв`язку із закінченням строку контракту невикористана нею щорічна основна відпустка за її бажанням може надаватися їй тоді, коли час цієї відпустки повністю або частково перевищує строк дії контракту. У такому разі строк дії зазначеного контракту продовжується до закінчення відпустки.

79. За невикористану в році звільнення відпустку особам рядового та начальницького складу, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

80. Особам рядового та начальницького складу, які звільняються із служби за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів, щорічна основна відпустка надається за їх бажанням у році звільнення тривалістю, встановленою цим Положенням (пунктом 96 Положення № 743).

81. За змістом пункту 97 Положення № 743 відкликання осіб рядового та начальницького складу із щорічної основної відпустки керівником (начальником), який її надав, допускається лише у разі службової необхідності. Невикористана частина щорічної основної відпустки надається в порядку, передбаченому абзацом першим пункту 84 цього Положення.

82. На підставі пункту 99 Положення № 743 особам рядового та начальницького складу, які захворіли під час щорічної основної відпустки або щорічної додаткової відпустки, строк зазначеної відпустки продовжується наказом по особовому складу після їх одужання керівником (начальником), який її надав, на кількість невикористаних днів відпустки за рапортом особи рядового та начальницького складу.

83. Наказом ДБР від 12 липня 2022 року № 348 затверджено Інструкцію про механізм реалізації та застосування норм законодавства щодо грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, порядок та умови його виплати (далі - Інструкція № 348).

84. Згідно з пунктом 3 Інструкції № 348 вона визначає механізм поширення осіб рядового на і начальницького складу Державного бюро розслідувань умов грошового забезпечення, які передбачені для працівників Національної поліції України, з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про Державне бюро розслідувань», відповідно до частини другої статті 20 Закону Закон № 794-VIII.

85. Пунктом 8 Розділу ІІІ Інструкції № 348, зокрема, передбачено, що особам рядового і начальницького складу ДБР, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, визначеному на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення, премії за поточний місяць та інших виплат передбачених законодавством.

86. За невикористану в році звільнення відпустку особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

87. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із Державного бюро розслідувань.

88. 24 лютого 2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

89. Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тут і далі - в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону № 504/96-ВР.

90. Законом № 504/96-ВР установлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

91. Статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

92. Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 504/96-ВР жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).

93. Згідно з частиною першою статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

94. Аналогічні положення передбачені частиною першою статті 83 КЗпП України.

95. Повертаючись до обставин цієї справи Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду звертає увагу, що в постановах від 14 листопада 2024 року у справі № 420/3971/23 та у справі № 380/16768/22 Верховний Суд вже сформував висновок щодо застосування наведених норм матеріального права у подібних правовідносинах, який підтримано Верховним Судом у постанові від 29 листопада 2024 року у справі № 560/19513/23 та постанові від 05 грудня 2024 року у справі № 160/13485/23 за подібних обставин.

96. Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2024 року у справі № 420/3971/23 та у справі № 380/16768/22 відзначив, що Закон № 794-VIII, який регулює діяльність ДБР, не містить спеціальних норм щодо надання відпусток чи виплати компенсацій за невикористані дні відпусток при звільненні осіб рядового та начальницького складу ДБР. Водночас цей Закон встановлює, що порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР регулюється Положенням № 743.

97. У постановах від 14 листопада 2024 року у справі № 420/3971/23 та у справі № 380/16768/22 Верховний Суд також вказав, що Положенням № 743 встановлено спеціальні правила щодо надання відпусток особам рядового та начальницького складу ДБР, зокрема щорічних основних та додаткових відпусток. Ці відпустки повинні використовуватися протягом календарного року, а у виняткових випадках їх можна перенести на I квартал наступного календарного року. Керівник органу ДБР зобов`язаний забезпечити своєчасну реалізацію права цих осіб на відпочинок.

98. Верховний Суд наголосив, що якщо особи рядового і начальницького складу ДБР не реалізували своє право на щорічні основні та щорічні додаткові відпустки протягом встановленого строку, то Положення № 743 не передбачає їх анулювання по закінченню зазначеного строку. У ньому також немає застережень про те, що невикористання відпусток протягом встановленого строку позбавляє осіб рядового і начальницького складу ДБР права на отримання компенсації за всі невикористані дні відпусток, навіть якщо відпустки не були використані у перенесений період. Положення № 743 допускає перенесення або продовження невикористаних відпусток з об`єктивних причин, наприклад через хворобу, звільнення за віком, станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або закінчення строку контракту, що свідчить про гнучкий підхід законодавця до питання перенесення невикористаних відпусток і визнання можливості накопичення відпусток для осіб, які не змогли реалізувати своє право на відпочинок вчасно.

99. Верховний Суд звернув увагу на пункт 95 Положення № 743, який передбачає компенсацію за невикористану відпустку в році звільнення. Однак Верховний Суд уточнив, що це не означає, що особа наділена правом отримати компенсацію лише за відпустку, яка була «надана» в році звільнення, як стверджує скаржник. Важливо розуміти, що йдеться саме про «невикористану» в році звільнення відпустку. Тобто, якщо на момент звільнення у працівника накопичилися дні невикористаної відпустки за попередні роки, можна припустити, що вони підлягають компенсації, адже формально залишаються невикористаними і перебувають у розпорядженні особи на момент звільнення.

100. Водночас Верховний Суд вказав, що Положення № 743 та Інструкція № 348, які визначають порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу ДБР, хоча й передбачають право на отримання компенсації за невикористану відпустку в році звільнення, вони все ж не містять чітких норм, які б регулювали порядок виплати компенсації за дні відпустки, які не були використані в попередні роки. Верховний Суд зазначив, що недостатня чіткість спеціального законодавства у спірному питанні призводить до ситуації правової невизначеності, яку, за загальним правилом, у тому числі з урахуванням позицій, сформульованих Європейським судом з прав людини, потрібно тлумачити на користь працівника.

101. Також Верховний Суд акцентував, що стаття 45 Конституції України гарантує кожному, хто працює, право на відпочинок. Така конституційна гарантія створює для роботодавця безумовний обов`язок забезпечити реалізацію права працівника на відпочинок не лише шляхом його декларування (як, наприклад, затвердження графіків відпусток), а й через безпосереднє видання наказів про відпустку у передбачений законодавством спосіб та термін. Невиконання роботодавцем цього обов`язку з будь-яких причин, не може створювати для працівника негативні наслідки, зокрема щодо позбавлення гарантованих Конституцією України днів відпочинку під час оплачуваної щорічної відпустки. Для забезпечення дотримання цієї конституційної гарантії законодавець передбачив можливість перенесення відпусток на інший період або компенсації у вигляді грошових виплат.

102. Отже, з огляду на відсутність у спеціальному законодавстві, яке регулює умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу ДБР, чіткої регламентації питання невикористаних днів відпустки за попередні роки, Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2024 року у справі № 420/3971/23 та у справі № 380/16768/22 підтримав застосування до спірних правовідносин норм загального трудового законодавства, зокрема КЗпП України та Закону № 504/96-ВР.

103. Таким чином не є слушними наведені в касаційній скарзі відповідача доводи про те, що Положення № 743 повністю врегульовує питання компенсації невикористаних відпусток за попередні роки для осіб рядового і начальницького складу ДБР, а норми загального трудового законодавства не можуть застосовуватися при вирішенні цих правовідносин.

104. За правилами частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

105. З огляду на викладене, обґрунтованими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач має право на отримання при звільненні зі служби з ДБР грошової компенсації за всі невикористані у 2021- 2022 роках у загальній кількості 38 календарних днів щорічної основної та додаткової відпустки.

106. Отже, доводи касаційної скарги ТУ ДБР щодо помилкового застосування судами попередніх інстанцій положень статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону № 504/96-ВР не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду судових рішень у цій справі.

107. Ураховуючи викладене, Верховний Суду складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального права та сформованій практиці Верховного Суду щодо застосування статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону № 504/96-ВР, а також щодо застосування статті 9 Закону № 2262-XII, відтак підстав для скасування чи зміни цих рішень немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

108. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

109. Частиною першою статті 350 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

110. Оскільки оскаржувані судові рішення прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, а правових висновків судів першої та апеляційної інстанцій скаржники не спростували, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги адвокатки Бабійчук Ірини Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , а також Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві залишити без задоволення.

2. Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Желєзний

Судді М. В. Білак

Ж. М. Мельник-Томенко