Справа № 160/14427/25
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2026-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 лютого 2026 року

м. Київ

справа №160/14427/25

адміністративне провадження № К/990/5579/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Кашпур О.В.,

суддів - Жука А.В., Соколова В.М.,

перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі №160/14427/25 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача - Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області, яка полягає у неповному виконанні рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року у справі №160/27558/23 та неврахуванні при нарахуванні грошового забезпечення позивача за період з 01 лютого 2023 року по червень 2023 року належних складових грошового забезпечення (надбавки за вислугу років та додаткової грошової винагороди поліцейських згідно з Постановою КМУ №168 від 28 лютого 2022 року);

- зобов`язати відповідача - Територіальне управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області - провести нове нарахування грошового забезпечення позивача за період з 01 лютого 2023 року по червень 2023 року з урахуванням надбавки за вислугу років та щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі, не нижчому ніж фактично виплачувався поліцейським які проходять службу на території Покровської селищної територіальної громади Синельниківського району Дніпропетровської області згідно з Постановою КМУ №168 від 28 лютого 2022 року за період часу з лютого 2023 року по червень 2023 року.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2025 року закрито провадження у справі №160/14427/25 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в частині наступних заявлених позовних вимог: визнати протиправною бездіяльність відповідача - Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області, яка полягає у неповному виконанні рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року у справі №160/27558/23.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

09 лютого 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі №160/14427/25. Скаржник просить скасувати оскаржувані рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Згідно ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року справу №160/14427/25 призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, враховуючи, що ця справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність одного з випадків, визначених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник зазначає про наявність виключних обставини, наведених у підпунктах «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Зокрема, скаржник зазначає, що справа порушує комплекс взаємопов`язаних питань права, які у численних аналогічних спорах вирішуються судами неоднаково, що зумовлює різні результати розгляду, зокрема: Чи допускається фактичне нівелювання імперативної законодавчої гарантії пункту 2 статті 165 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони встановлюється на рівні не нижчому, ніж установлений для поліцейських) шляхом застосування підзаконних нормативних актів та/або бюджетно-організаційних підходів; 2. Чи зобов`язаний адміністративний суд у конкретній справі застосувати акт вищої юридичної сили та не застосувати підзаконний акт у частині, що суперечить закону і Конституції України, навіть якщо позивач не заявляв окремої вимоги про визнання такого підзаконного акта протиправним або нечинним; 3. Чи може суд, посилаючись на принцип диспозитивності, уникати оцінки колізії «закон - підзаконний акт» та фактично легітимувати звуження вже реалізованих соціальних гарантій; 4. Чи є правомірним підхід, за яким за триваючого воєнного стану зберігається виплата додаткової грошової винагороди для поліцейських, але вибірково припиняється для співробітників Служби судової охорони, що створює нерівність та ставить одну службу у гірше становище без належного обґрунтування.

Саме відсутність єдиного правового висновку Верховного Суду щодо наведених питань, на переконання скаржника, породжує правову невизначеність, масовість спорів і різні результати судового розгляду, тому необхідний касаційний перегляд для формування єдиної практики.

Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Суд касаційної інстанції відхиляє зазначені доводи скаржника, оскільки скаржником не обґрунтовано, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. У поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи. Доводи скаржника щодо фундаментального значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики зводяться виключно до припущень скаржника та не містять належного обґрунтування.

Крім того, скаржник вказує, що оскаржуваним судовим рішенням фактично встановлюються обставини та правова оцінка щодо: змісту та структури грошового забезпечення співробітника Служби судової охорони; обсягу обов`язків територіального управління щодо нарахування і виплати належних складових грошового забезпечення; наявності/відсутності у нього права на відповідні виплати за визначений період; допустимості посилань відповідача на фінансові, організаційні чи інші причини як підставу для невиконання приписів закону.

На переконання скаржника, зазначені висновки об`єктивно виходять за межі одноразового індивідуального спору та здатні набути преюдиційного значення для нього у подальших правовідносинах і судових провадженнях, зокрема щодо: захисту майнових прав, похідних від грошового забезпечення (перерахунок/ обчислення інших належних сум, компенсацій тощо); реалізації права на ефективний судовий захист у разі повторного невиконання суб`єктом владних повноважень обов`язків з нарахування та виплати належних сум, у тому числі під час виконання судових рішень; спростування типових доводів відповідача про «відсутність фінансування» як універсального виправдання невиплати, які надалі системно використовуються у споріднених спорах.

Суд касаційної інстанції відхиляє посилання скаржника на підпункт «б» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України як на підставу для відкриття касаційного провадження, оскільки скаржник не зазначив, у межах якого саме іншого конкретного судового провадження відповідні обставини можуть мати преюдиційний характер, не окреслив предмет та підстави такого можливого спору, не довів тотожності складу сторін та юридично значимих фактів, а також не навів аргументів, які б свідчили про об`єктивну неможливість встановлення або спростування відповідних обставин у майбутньому провадженні з урахуванням приписів процесуального закону.

Отже, доводи скаржника не свідчать про наявність передбачених законом підстав для відкриття касаційного провадження за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Також скаржник вказує, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки предмет спору фактично зводиться до законності підходу державних органів (та/або розпорядників бюджетних коштів у системі Служби судової охорони) щодо ненарахування та невиплати складових грошового забезпечення, які за законом входять до структури грошового забезпечення співробітника Служби судової охорони.

Скаржник відзначає, що це не «технічний» спір про арифметику, а спір про межі дискреції держави у виконанні прямо встановлених законом соціальних гарантій та про обов`язок держави діяти добросовісно, послідовно і передбачувано у сфері оплати служби.

Значний суспільний інтерес підтверджується масовістю та однотипністю спорів, їх системністю та тривалим характером, а також наявністю численних паралельних проваджень у судах різних інстанцій і регіонів, зокрема (не вичерпний перелік справ, де предмет спору стосується статті 165 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»): у Шостому апеляційному адміністративному суді: №320/37862/23, №320/38157/23, №320/44281/23; у Київському окружному адміністративному суді: №320/45905/23, №320/34652/23, №320/41209/23, №320/37982/23, №320/1856/24, №320/41841/23, №320/39086/23, №320/39125/23, №320/39127/23, №320/39101/23, №320/40338/23, №320/39684/23, №320/26529/23; в інших регіонах України: №620/5849/22, №240/5105/23, №160/12637/22, №160/8307/23, №260/3564/22, №640/13630/22 та інші.

Посилання скаржника на наявність інших справ із подібним предметом спору саме по собі не підтверджує наявності значного суспільного інтересу. Наведений перелік проваджень свідчить лише про те, що спірні правовідносини не є поодинокими, однак не доводить, що йдеться про питання загального значення, вирішення якого впливатиме на невизначене коло осіб або матиме системні наслідки поза межами конкретного спору. Сам факт існування інших справ цієї категорії не трансформує індивідуальний спір щодо застосування норм матеріального права у справу суспільного масштабу.

Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Встановлення в КАС України виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи та гарантувати особі права на остаточне та обов`язкове судове рішення.

Суд враховує, що для кожної із сторін справа, в якій він є учасником має виняткове значення, оскільки спірні правовідносини, що склались, потребують судового втручання.

Разом з тим, скаржник повинен довести, що спірні правовідносини є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.

При цьому, Верховний Суд зазначає, що незгода із судовим рішенням не свідчить про винятковість справи, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання відповідних наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є передбачуваним процесом.

Обґрунтовуючи виняткове значення справи, скаржник фактично посилається на її суб`єктивну значимість та можливі наслідки прийнятого рішення. Однак така аргументація не містить посилань на обставини, які б надавали спірним правовідносинам ознак процесуальної винятковості або свідчили про наявність особливих наслідків, що відрізняють цю справу від інших справ відповідної категорії. Сам по собі вплив судового рішення на майнову сферу сторони не є критерієм винятковості у розумінні процесуального закону.

Також скаржник, посилаючись на підпункт «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, вказує, що наявні підстави вважати, що суд першої інстанції помилково відніс спір до категорії справ незначної складності та/або застосував спрощений порядок розгляду у спосіб, який надалі використовується для необґрунтованого обмеження касаційного перегляду так як складність правових питань у цій справі (ієрархія нормативно-правових актів, межі повноважень Кабінету Міністрів України щодо звуження соціальних гарантій, обов`язок суду застосувати акт вищої юридичної сили, принцип правової визначеності, питання співвідношення посад та тягаря доказування) об`єктивно виключає підхід до спору як до «незначної складності».

Посилання скаржника на підпункт «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України як на підставу для відкриття касаційного провадження не може бути визнане обґрунтованим.

Відповідно до частини шостої статті 12 КАС України законодавець відніс до справ незначної складності, зокрема, спори щодо прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби. Правовідносини, пов`язані з нарахуванням та виплатою грошового забезпечення особі, яка проходить службу, є складовим елементом проходження публічної служби та перебувають у межах цієї категорії спорів.

Предмет заявлених позовних вимог має індивідуальний характер, стосується правильності нарахування грошового забезпечення за визначений період та не пов`язаний із оскарженням нормативно-правового акта як такого, а також не належить до переліку справ, що відповідно до частини четвертої статті 12 КАС України підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження.

Сам факт необхідності правової оцінки співвідношення нормативно-правових актів різної юридичної сили, визначення меж дискреції Кабінету Міністрів України чи застосування загальних принципів права не трансформує спір у такий, що за своєю правовою природою виходить за межі категорії справ незначної складності. Критерій складності у розумінні статті 12 КАС України є об`єктивним та нормативно визначеним і не може ототожнюватися з обсягом або характером правових аргументів, наведених стороною.

Отже, доводи скаржника фактично зводяться до незгоди з процесуальною формою розгляду справи, однак не містять переконливого обґрунтування того, що віднесення спору до категорії справ незначної складності було здійснено з порушенням приписів закону або мало наслідком істотне обмеження його процесуальних прав.

За таких обставин підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції спрощеного позовного провадження у розумінні підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не вбачається.

У касаційній скарзі не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості, а також не виділено вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.

Суд наголошує, що визначені підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Отже, Суд дійшов висновку, що у касаційній скарзі скаржником не наведено, а судом касаційної інстанції не встановлено обґрунтованих підстав можливості допуску касаційної скарги до перегляду судових рішень, прийнятих за наслідками розгляду справи за правилами спрощеного провадження.

Щодо посилання скаржника на підстави касаційного оскарження, визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, Суд зазначає, що передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

З огляду на зазначене та враховуючи, що скаржник, оскаржуючи судове рішення у цій справі, не обґрунтував наявності випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.

На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України, Суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі №160/14427/25 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали направити скаржнику за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Кашпур

Судді: А.В. Жук

В.М. Соколов