Справа № 160/28282/25
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2026-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 лютого 2026 року м. Дніпросправа № 160/28282/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року (суддя Н.В. Турлакова) у справі № 160/28282/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, у якому просила:

- визнати противоправним та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії № 425 від 23.09.2025 р. Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про відмову у призначенні позивачці пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до п. з ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплатити позивачці пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п.з ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, починаючи з 18.08.2025 р., зарахувавши до загального страхового стажу позивачки період роботи в Дніпродзержинському трамвайному управлінні з 12.08.1993 року по 15.03.1998 року, в пільговий стаж з 20.10.1993 року по 15.03.1998 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірним рішенням відповідача протиправно відмовлено позивачці у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки позивачка не досягла пенсійного віку. Окрім того, позивачці протиправно не зараховано до стажу період з 12.08.1993 по 15.03.1998, оскільки запис про звільнення завірений печаткою УССР.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 23.09.2025 №25 про відмову у призначенні пенсії позивачці;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до загального страхового стажу позивачки період її роботи з 12.08.1993 по 15.03.1998 згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 від 12.08.1993;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити позивачці пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «з» ст. 13 Закону

України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 у справі № 1-5/2018 (764/15) з 18.08.2025 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судом першої інстанції зазначено, що на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788 з урахуванням Рішення КСУ № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058 з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Суд зауважив, що у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020, а не Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд дослідив, що на момент звернення позивачки із заявою про призначення пенсії за віком від 16.09.2025 року вона досягла 50-річного віку, та мала страховий стаж 27 років 7 місяців 11 днів та пільговий стаж роботи водієм міського пасажирського транспорту - 18 років 07 місяців 20 дні, що не заперечувалось відповідачем.

Відтак, суд вважав, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 23.09.2025 № 25 про відмову позивачці в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах згідно п. «з» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 року №1-рп/2020, є незаконним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити позивачці пенсію за віком на пільгових умовах згідно п. з ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 року №1-рп/2020.

Також, суд зауважив, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Суд вказав, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Таким чином, суд зазначив, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, яким не зараховано до стажу позивачки спірний період роботи з 12.08.1993 по 15.03.1998 та відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з недосягненням пенсійного віку, що стало підставою для відмови в призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник вказує, що в силу положень ст. 114 Закону №1058 на пільгових умовах призначається пенсія жінкам, які мають пільговий стаж за Списком №2 і досягли віку 55 років. Зауважує, що за поданими позивачкою документами визначено, що позивачка має страховий стаж у розмірі 27 років 07 місяців 11 днів, пільговий стаж за Списком №2 18 років 07 місяців 20 днів, вік позивачки на момент звернення до пенсійного органу складає 50 років. Наполягає, що ст. 114 Закону №1058 є чинною, а підстав для застосування в спірному випадку Закону №1788 немає. Вважає, що спірне рішення про відмову у призначенні пенсії є правомірним, а тому позов задоволенню не підлягає.

Позивачка подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що 16.09.2025 року позивачка звернулась до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах як водій міського пасажирського транспорту.

Заяву позивачки розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням ПФУ в Рівненській області.

Рішенням Головного управління ПФУ в Рівненській області від 23.09.2025 №25, позивачці відмовлено у призначенні пенсії.

Так, рішенням від 23.09.2025 року №25 зазначено зокрема наступне.

Вік заявниці 50 років 0 місяців 29 днів. Страховий стаж особи 27 років 7 місяців 11 днів.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано діяльність згідно запису трудової книжки від 12.08.1993 НОМЕР_1 з 12.08.1993 по 15.03.1998, оскільки запис про звільнення завірений печаткою УССР.

Пільговий стаж особи становить 18 років 7 місяців 20 днів.

До пільгового стажу зараховано всі періоди трудової діяльності згідно довідок про підтвердження наявного трудового стажу.

Відмовлено в призначенні пенсії відповідно до пп.8 п.2 статті 114 Закону №1058, оскільки заявниця не досягла пенсійного віку 55 років.

Вважаючи рішення пенсійного органу протиправним, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до пункту «з» статті 13 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи 25 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

Законом № 213-VIII від 02.03.2015, який набув чинності 01.04.2015, збільшено раніше передбачений пунктом «з» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах жінкам з 50 до 55 років і визначено необхідний стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

03.10.2017 Верховною Радою України ухвалено Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII, яким Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено розділом XIV-1, який передусім, у контексті предмету спору, містить приписи статті 114 такого змісту на пільгових умовах пенсія за віком призначається: … 8) водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу: для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

Зміст зазначеної норми ідентичний пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» щодо підвищення на 5 років стажу роботи, який дає право виходу на пенсію на пільгових умовах.

Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 у справі 1-5/2018(746/15) визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII (пункт 1 Рішення № 1-р/2020).

Таким чином, з 23.01.2020 в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій на пільгових умовах, а саме: пункт «з» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, та пункт 8 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 в редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017, при цьому в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах перший із цих законів визначає такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Суд апеляційної інстанції вважає прийнятним врахувати висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2021 року у зразковій справі №360/3611/20, де Суд вказав на наявність колізії між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Суд зазначав, що оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, то вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України). У цьому випадку, за висновками Суду, застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Зі змісту спірного рішення пенсійного органу вбачається, що позивачка досягла 50 років, її страховий стаж складає 27 років 7 місяців 11 днів, пільговий стаж на посаді водій трамвая - 18 років 7 місяців 20 днів, що є достатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно п. «з» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020.

Стосовно зарахування до страхового стажу позивачки періоду роботи з 12.08.1993 по 15.03.1998.

Згідно ст. 24 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 4 ст. 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст.62 Закону України №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком документи, зокрема: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного стажу роботи). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 3 Порядку, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. І лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пенсійне забезпечення, необхідне надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №234/13910/17 та від 07 березня 2018 року у справі №233/2084/17.

Так, спірним рішенням відповідача від 23.09.2025 №25 позивачці не зараховано до страхового стажу період з 12.08.1993 по 15.03.1998, адже у трудовій книжці від 12.08.1993 НОМЕР_1 запис про звільнення завірений печаткою УССР

Апеляційний суд з`ясував, що трудова книжка позивача НОМЕР_1 містить відомості про трудову діяльність позивача у періоді з 12.08.1993 по 15.03.1998.

Колегія суддів вважає, що недоліки у трудовій книжці позивачки, про які вказує пенсійний орган, не впливають на зарахування певних періодів роботи позивачки, які підтверджено відомостями трудової книжки, до її страхового стажу.

Апеляційний суд звертає увагу, що неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Також, апеляційний суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Апеляційний суд вважає, що визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що пенсійним органом протиправно не зараховано позивачці до страхового стажу період з 12.08.1993 по 15.03.1998, а тому з метою належного захисту прав позивачки слід зобов`язати пенсійний орган зарахувати позивачці спірний період з 12.08.1993 по 15.03.1998 до її страхового стажу.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачка має право на пенсію на пільгових умовах згідно п. «з» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, на зарахування до її страхового стажу періоду з 12.08.1993 по 15.03.1998, а тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 23.09.2025 №25 є протиправним та підлягає скасуванню.

Натомість, зворотні аргументи скаржника про правомірність спірного рішення від 23.09.2025 №25 є безпідставними.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року у справі № 160/28282/25 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 23.02.2026

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя І.Ю. Добродняк

суддя А.В. Суховаров