Справа № 260/4787/25
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2026-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 лютого 2026 року м. Ужгород№ 260/4787/25

Закарпатський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Дору Ю.Ю. , розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Керівника Хустської окружної прокуратури до Керецьківської сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Керівник Хустської окружної прокуратури (далі-позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Керецьківської сільської ради Хустського району Закарпатської області (далі-відповідач), у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Керецьківської сільської ради Хустського району Закарпатської області (вул. Головна, 52,с. Керецьки, Хустський район, Закарпатська область, 89334 ), щодо не оформлення правовстановлюючих документів на будівлю будинок культури с. Лисичово, що знаходиться за адресою: вул. Центральна, 142, с. Лисичово, Хустського району, Закарпатської області.

- зобов`язати Керецьківську сільську раду Хустського району Закарпатської області (вул. Головна, 52,с. Керецьки, Хустський район, Закарпатська область, 89334 ) вжити заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на будівлю будинок культури с. Лисичово загальною площею 770,6 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Центральна, 142, с. Лисичово, Хустського району, Закарпатської області.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на території Керецьківської сільської ради Хустського району за адресою: вул. Центральна, 142, с. Лисичово, Хустського району, Закарпатської області знаходиться нежитлова будівля комунального закладу Будинку культури, загальна площа вказаного будинку культури відповідно до технічного паспорту становить 770,6 кв.м.

Представник позивача зазначає про те, що будинок культури потрібен задля організації культурного обслуговування населення. Відповідно до листа від 29.04.2025 позивачем встановлено те, що будівля культури використовується без оформлення правовстановлюючих документів.

Також, представник зазначає, що Керецьківська сільська рада є органом, уповноваженим здійснювати управління комунальним майном, то саме на неї покладено обов`язок по вжиттю заходів, спрямованих на оформлення та державну реєстрацію права власності на будинок культури с. Лисичово.

Отже, Керецьківською сільською радою, як власником та вищим органом управління закладів культури на території об`єднаної територіальної громади, протягом тривалого часу не вжито жодних заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на будівлю будинку культури с. Лисичово, що свідчить про протиправну бездіяльність та створює передумови для зловживань при розпорядженні відповідними об`єктами і ризики для нормального функціонування закладу культури та розвитку культурного дозвілля жителів села, а також, може привести до негативних наслідків, таких як руйнування будівлі та/або незаконне відчуження нерухомого майна.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року (суддя Рейті С.І.) відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі наявних у ній матеріалів.

23 грудня 2025 року суддя Рейті С.І. відрахований із штату суду, як такий, що звільнений у відставку. У зв`язку із цим та відповідно до статті 31 КАС України дану адміністративну справу, передано на повторний автоматизований розподіл за результатами якого, 01 січня 2026 року визначено головуючого суддю по вказаній справі Дору Ю.Ю..

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року прийнято справу до розгляду.

10 липня 2025 року представником відповідача подано заяву, у якій визнає позов.

Відповідно до положень ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.262 КАС України

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що на території Керецьківської сільської ради Хустського району за адресою: вул. Центральна, 142, с. Лисичово, Хустського району, Закарпатської області. знаходиться нежитлова будівля комунального закладу Будинку культури, що підтверджується технічним паспортом від 21 червня 2023 року, який виготовлено станом на 01 травня 2023 року, загальна площа приміщення становить 770,6 м.кв.

Рішенням 5 сесії Керецьківської сільської ради від 12.11.2020 №13 затверджено акт приймання-передачі майна будинку культури с. Лисичово, що перебувало в оперативному управління сектору культури, молоді та спорту Іршавської районної державної адміністрації.

Хустською окружною прокуратурою до Керецьківської сільської ради скеровано запит №0754-113-2231-25 від 25.03.2025 року, щодо вжитих заходів спрямованих на виготовлення правовстановлюючих документів на будинок культури, а також щодо надання завірених копій документів на вказаний об`єкт нерухомості.

Листом №292/02-06 від 11.04.2025 року Керецьківська сільська рада надала копії документів.

Листом №320/02-06 від 29.04.2025 року Керецьківська сільська рада, зазначила про те, що будинок культури в с. Лисичово діючий і перебуває на балансі Керецьківської сільської ради та про те, що правовстановлюючі документи на будівлю будинку культури на даний час не оформлені.

Надаючи правової оцінки спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до вступної частини Концепції реформування системи забезпечення населення культурними послугами затвердженої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.01.2019 № 27-р «Про схвалення Концепції реформування системи забезпечення населення культурними послугами» у глобально-історичному контексті суспільного розвитку та еволюції інституцій культура була і залишається важливим інструментом збору та передачі соціального досвіду від покоління до покоління, від одного народу до іншого, формою самореалізації та самовдосконалення людини, що є основою особистісного самовираження, міжкультурного діалогу, поступального розвитку людства.

Культура має вирішальну роль у житті суспільства, забезпечує його цілісність і розвиток, впливає на всі сфери суспільного життя, насамперед на економіку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.11.1998 № 1775 «Про нормативи забезпечення населення клубними закладами» передбачено, що на території кожної сільської, селищної, міської ради має функціонувати як мінімум один (базовий) клубний заклад. Кількість місць у ньому визначається відповідно до сумарної чисельності населення всіх населених пунктів, що знаходяться на території ради, та наведеного нормативу. До закладів культури клубного типу належать сільські, селищні, міські, районні, обласні будинки і палаци культури, клуби, народні доми, клуби технічної та художньої творчості, клуби-бібліотеки. центри дозвілля, клуби-кафе, культурно-спортивні центри тощо.

Відповідно до п. 17 частини першої статті 1 Закону України «Про культуру» об`єкти культурного призначення - цілісні майнові комплекси клубних закладів (клубів, будинків культури, палаців культури тощо), парків культури та відпочинку, бібліотек, музеїв, архівів історико-культурних заповідників, театрально- видовищних закладів (театрів, філармоній, концертних організацій, музичних колективів, ансамблів тощо), кінотеатрів, інших закладів культури; пам`ятки культурної спадщини, будівлі, споруди культурного призначення, тощо

У відповідності до вимог статті 12 Закону України «Про культуру» суб`єктами діяльності у сфері культури є територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України, частиною третьою статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення.

Як передбачено частиною першою статті 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відповідно до ст. 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування: управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Відтак, згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Статтею 327 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) унормовано, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 10, частин першої та третьої статті 16, п. 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Керецьківською сільською радою Хустського району Закарпатської області не здійснено жодних юридично значимих обов`язкових дій щодо оформлення та державної реєстрації права власності на будівлю будинок культури с. Лисичово загальною площею 770,6 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Центральна, 142, с. Лисичово, Хустського району, Закарпатської області, тому використання зазначеного нерухомого майна здійснюється із порушенням вимог чинного законодавства шляхом користування будівлями, спорудами без державної реєстрації права власності.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і таке інше).

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

До відання виконавчих органів, зокрема сільських рад, належать повноваження щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад (підпункт 1 пункту «а» статті 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Так, частиною другою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Частиною п`ятою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено повноваження органів місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад здавати об`єкти права комунальної власності в оренду відповідно до закону.

За статтею 181 ЦК України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною першою ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до вимог частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав, одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва та державної реєстрації прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частини друга ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право власності.

У Державному реєстрі прав, відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Відповідно до частини третьої статті 182 ЦК України, ухилення від реєстрації права на нерухомість, окрім іншого, можуть бути оскаржені до суду.

Керецьківська сільська рада Хустського району Закарпатської області, яка уповноважена управляти комунальним майном, несе обов`язок щодо державної реєстрації в установленому порядку права власності та належного оформлення правовстановлюючих документів на об`єкти права власності територіальної громади.

Однак, Керецьківською сільською радою Хустського району Закарпатської області не вчинено дій щодо державної реєстрації права комунальної власності на будинок культури в с. Лисичово загальною площею 770,6 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Центральна, 142, с. Лисичово, Хустського району, Закарпатської області.

Суд , враховуючи вищенаведене, а також те що представником відповідача визнано позов у заяві від 10 липня 2025 року та вказано що реєстрація права власності не проведена, приходить до висновку, про визнання бездіяльності відповідача.

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави самостійно, суд зазначає.

Обґрунтовуючи необхідність захисту інтересів держави шляхом звернення прокурора до суду з даним позовом слід зазначити, що бездіяльність селищної ради виражається у невжитті передбачених законодавством заходів щодо оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та їх державної реєстрації, створює передумови для зловживань щодо розпорядження зазначеним нерухомим майном, ризики безпідставного вибуття останнього з власності територіальної громади, інтереси якої представляє селищна рада, що може призвести до негативних наслідків та порушення прав громади, та тим самим порушує законодавчо встановлений порядок набуття й подальшої реалізації права власності та, відповідно, інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною майна територіальної громади, що є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом звернення до суду з позовною заявою.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України).

Звернення прокурора до суду з даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності користування комунальним майном без правовстановлюючих документів, що свідчить про наявність передбачених частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» підстав для представництва інтересів держави в суді.

Відповідно до частини третьої статті 23 даного Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (частина п`ята статті 53 КАС України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Також, виходячи із змісту рішення Конституційного Суду України у справі № 3-рп/99 від 08.04.1999, прокурор самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Зазначене Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.

Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 19.09.2019 у справі № 815/724/15, від 17.10.2019 у справі № 569/4123/16-а.

Одночасно, згідно із вказаним рішенням Конституційного Суду України, поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому надано повноваження органу виконавчої влади.

Чинним законодавством України не визначено органу, який наділений повноваженнями щодо звернення до суду з позовом до відповідача про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій.

Враховуючи викладене, у даних правовідносинах відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції, а бездіяльність селищної ради призводить до позбавлення дійсного власника (територіальної громади) можливості вільно володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном, що в свою чергу спричинює недонадходження коштів до місцевого бюджету.

Відтак, у керівника Хустської окружної прокуратури було достатньо підстав, визначених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», для звернення до суду з даним позовом в якості самостійного позивача.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави шляхом подання позову є бездіяльність відповідача щодо забезпечення реєстрації права комунальної власності на нерухоме майно територіальної громади, відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Бездіяльність відповідача сприяє порушенню основних засад державної політики у сфері економіки та культури, що у свою чергу є порушенням загальнодержавних інтересів та у відповідності до ст. 131-1 Конституції України покладає на прокурора обов`язок представництва в суді.

Враховуючи наведене, керівник Хустської окружної прокуратури, реалізуючи надані законом представницькі повноваження, з метою захисту порушених інтересів держави у сфері управління комунальним майном, звертається до суду з адміністративним позовом та реалізує покладені від імені держави повноваження по захисту державних інтересів і, відповідно до ч. 5 ст. 53 КАС України, є позивачем у справі.

Наведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (п. 34).

Верховний суд у справі № 587/430/16-ц від 26.06.2019 прийшов до висновку, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірили доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень відповідних органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (п. 69).

Відповідно до частини четвертої статті 53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 КАС України.

Системне тлумачення вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що ст. 53 КАС України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.

Отже, відсутність державної реєстрації права власності та правовстановлюючих документів на нерухоме майно створює передумови для зловживань щодо розпорядження зазначеним нерухомим майном, ризики безпідставного вибуття останнього з власності територіальної громади, інтереси якої представляє селищна рада, що може призвести до негативних наслідків та порушення прав громади та в сукупності підтверджує наявність протиправної бездіяльності з боку відповідача.

Відповідно до Європейської хартії місцевого самоврядування 1985 року, ратифікованої Законом України від 15.07.1997 № 452/97-ВР, органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення, й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати (ст. 3, ст. 8).

Частиною 18-1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Вказана позовна заява, є заходом прокурорського реагування та направлена, насамперед, на захист економічних та суспільних інтересів держави, оскільки, бездіяльність селищної ради, що полягає у невжитті вичерпних заходів до забезпечення реєстрації права комунальної власності на об`єкт нерухомого майна протягом тривалого часу призводить до позбавлення дійсного власника (територіальної громади) можливості вільно володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном, що в свою чергу також спричинює недонадходження коштів до місцевого бюджету.

У відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, суд може зобов`язати селищну раду - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені Законом, і вчинення таких дій не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Суд при прийнятті рішення у даній справі повинен врахувати те, що реалізація державної політики у сфері охорони та раціонального використання об`єктів державної та комунальної власності є пріоритетним завданням.

Приписами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Згідно з частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких гуртуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не надав будь-які докази на спростування доводів органу прокуратури, який виступає в інтересах держави, зокрема і щодо того, що ним були вжиті необхідні або можливі заходи з метою оформлення правовстановлюючих документів на будівлю будинку культури відповідно до вимог закону.

З огляду на це, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов Керівника Хустської окружної прокуратури (вул. 900-річчя Хуста, буд. 16, м. Хуст, Закарпатська область, 90400) до Керецьківської сільської ради (89334, вул. Головна, 52, с. Керецьки, Хустський район, Закарпатська область, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Керецьківської сільської ради Хустського району Закарпатської області (вул. Головна, 52,с. Керецьки, Хустський район, Закарпатська область, 89334 ) щодо не оформлення правовстановлюючих документів на будівлю будинок культури с. Лисичово, що знаходиться за адресою: вул. Центральна, 142, с. Лисичово, Хустського району, Закарпатської області.

Зобов`язати Керецьківську сільську раду Хустського району Закарпатської області (вул. Головна, 52,с. Керецьки, Хустський район, Закарпатська область, 89334 ) вжити заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на будівлю будинок культури с. Лисичово загальною площею 770,6 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Центральна, 142, с. Лисичово, Хустського району, Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяЮ.Ю.Дору