Справа № 320/38895/24
Суддя: Штульман Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Штульман І.В.

суддів: Оксененка О.М.,

Черпака Ю.К.,

при секретарі: Красновій О.Р.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ;

Подкур Р.Ю., - представника Національної комісії з реабілітації,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної комісії з реабілітації на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної комісії з реабілітації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

12 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся в Київський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Національної комісії з реабілітації в якому просив суд:

визнати незаконними та протиправними дії Національної комісії з реабілітації, які полягають у відмові в реабілітації ОСОБА_2 , 1886 р.н., (посмертно), до якої було застосовано репресії на підставі належності її до німецької нації;

зобов`язати Національну комісію з реабілітації винести нове рішення яким ОСОБА_2 , 1886 р.н., (посмертно) визнати реабілітованою, як німкеню, до якої було застосовано репресії на підставі належності її до німецької нації (т.1 а.с.1-16).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року адміністративну справу №320/38895/24 передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва (т.1 а.с.120).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року адміністративний позов задоволено. Визнано дії Національної комісії з реабілітації щодо відмови в реабілітації ОСОБА_2 , 1886 року народження (посмертно), протиправними. Рішення Національної комісії з реабілітації від 04 червня 2024 року скасовано. Зобов`язано Національну комісію з реабілітації винести нове рішення, яким ОСОБА_2 , 1886 року народження, визнати реабілітованою (посмертно) як німкеню до якої було застосовано репресії на підставі належності її до німецької нації (т.1 а.с.181-191).

Задовольняючи адміністративний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з обмежених можливостей позивача щодо збирання доказів вжиття до ОСОБА_2 , 1886 року народження, яка є його бабусею, репресій за національною ознакою, у зв`язку зі збройною агресію Російської Федерації, а також можливого зберігання відповідної документації на території країни - агресора, а усі сумніви щодо фактів, на підставі яких стосовно особи були здійснені репресії, тлумачаться на користь такої особи. Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» покладає на відповідача обов`язок довести законність та обґрунтованість прийнятого ним рішення. Солом`янський районний суд м. Києва 04 серпня 2025 року дійшов висновку, що Національна комісія з реабілітації, відповідно до вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України, не довела правомірність свого рішення.

Не погоджуючись з рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року, Голова Національної комісії з реабілітації 02 вересня 2025 року звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача в апеляційній скарзі вказує на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими і зазначає, що позивачем не було надано документального підтвердження, що ОСОБА_2 , 1886 року народження, зазнала репресій з національних мотивів, на підставі належності до німецької нації. Вважає, що суд першої інстанції втрутився в дискреційні повноваження комісії.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважає її безпідставною, а рішення суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що прийнято на захист прав позивача без втручання у дискреційні повноваження відповідача.

За змістом частини першої статті 309 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

За приписами частини другої статті 309 КАС України, у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Згідно з частиною четвертою статті 9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.

Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.

Позивач у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року, колегією суддів Шостого апеляційного адміністративного суду встановлено наступне.

З листа Служби безпеки України (вих.№24/5-111-31 від 15 грудня 2014 року) вбачається, що ОСОБА_3 , 1885 року народження, заарештований Київським сектором Державного політичного управління Української Соціалістичної Радянської Республіки за обвинуваченням в участі у контрреволюційній організації (далі - ДПУ УСРР), що ставила за мету скинути радянську владу збройним шляхом. Згідно ухвали судової трійки при Колегії ДПУ УСРР від 28 лютого 1931 року, ОСОБА_3 на підставі статей 54-2, 54-11 Кримінального кодексу Української Соціалістичної Радянської Республіки ув`язнили в концентраційний табір строком на п`ять років; ухвалою від 09 серпня 1932 року достроково звільнено із забороною проживання в 12 пунктах; згідно висновку прокуратури УСРС від 07 липня 1989 року ОСОБА_3 , 1885 року народження, підпадає під дію статті 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 16 січня 1989 року «Про додаткові міри по відновленню справедливості відносно жертв репресій періоду 30-40-х років та початку 50-х років», - реабілітований (т.1 а.с.26 - 27).

Згідно довідки Генеральної прокуратури України вих.№09/1-14378-15 від 19 серпня 2015 року, ОСОБА_3 є реабілітованим з 07 липня 1989 року (т.1 а.с.32), що також підтверджується листом прокуратури Тамбовської області Прокуратури Російської Федерації вих.№12-24-2017 від 05 квітня 2017 року та довідки про реабілітацію вих.№13р від 29 вересня 1992 року (т.1 а.с.33-34).

На підтвердження німецького походження ОСОБА_2 , 1886 року народження, позивачем надано Посвідчення про народження та хрещення, поштові листівки, особисте листування (т.1 а.с.28-31, 99-100).

Рішенням Національної комісії з реабілітації від 27 серпня 2019 року визнано ОСОБА_4 , 1886 року народження, реабілітованою щодо здійснення проти неї репресій у формі позбавлення виборчих прав (т.1 а.с.35).

Рішенням Національної комісії з реабілітації від 23 січня 2019 року, визнано ОСОБА_2 , 1886 року народження, потерпілою від репресій (т.1 а.с.36).

З протоколу №12/2023 засідання регіональної комісії з реабілітації в місті Києві від 21 грудня 2023 року (вих. №09/033-105-р від 22 листопада 2023 року) «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 » вбачається, що ознайомившись із архівними матеріалами, копіями документів та поясненнями, наданими заявником, регіональна комісія з реабілітації в місті Києві пропонує Національній комісії з реабілітації визнати реабілітованою особою гр. ОСОБА_5 , 1886 року народження (посмертно), відповідно до пункту 2 статті 1-2, пунктів 7, 19 статті 1-1, частини другої статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років» (т.1 а.с.21-22).

Рішенням Національної комісії з реабілітації від 04 червня 2024 року відмовлено у визнанні реабілітованою ОСОБА_2 , 1886 року народження (т.1 а.с.23).

Відповідно до пункту 13 Висновку Національної комісії з реабілітації про відмову у визнанні особи реабілітованою, на підставі детального аналізу всієї сукупності документів, доданих до обґрунтованих пропозицій, відповідачем не було виявлено жодних ознак того, що стосовно ОСОБА_2 було вчинено репресії з національних мотивів, а саме: на підставі її належності до німецької нації. Так само, на підставі детального аналізу всієї сукупності документів, які були надані заявником, не було виявлено жодних ознак того, що стосовно ОСОБА_2 було вчинено репресії у формі гласного або негласного нагляду з боку репресивних органів, зокрема, не встановлено фактів її перебування під наглядом Народного комісаріату внутрішніх справ Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки у 1932 - 1941 роках. Надані заявником копії документів, які стосуються обліку етнічних німців СРСР у 30-х роках не засвідчують факт здійснення репресій проти ОСОБА_2 , адже само по собі перебування особи на обліку не є свідченням здійснення щодо неї негласного нагляду та/або інших форм репресій, визначених Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років» (т.1 а.с.24-25).

Не погоджуючись із вказаним рішенням Національної комісії з реабілітації ОСОБА_1 , як рідний онук репресованих, ОСОБА_3 , 1885 року народження та ОСОБА_5 , 1886 року народження, звернувся із цим позовом до суду за захистом свої прав та інтересів.

Відповідно до преамбули Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17 квітня 1991 року №962-XII (далі - Закон №962-ХІІ), Верховна Рада України від імені Українського народу - громадян України всіх національностей, висловлюючи глибоке співчуття жертвам репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, членам їхніх сімей та родичам, керуючись положеннями Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та беручи до уваги резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи №1096 (1996) щодо ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних режимів, №1481 (2006) від 26 січня 2006 року щодо необхідності міжнародного засудження злочинів тоталітарних комуністичних режимів, враховуючи, що у 1917-1991 роках комуністичним тоталітарним режимом та його репресивними органами здійснювалася політика державного терору, унаслідок чого мільйони людей зазнали репресій з політичних, соціальних, класових, національних, релігійних та інших мотивів, були позбавлені життя, волі, майна, депортовані, заслані, вислані на спецпоселення за межі України та СРСР, примусово переселені, виселені, залучені до примусової праці в умовах обмеження свободи, примусово репатрійовані та інтерновані, позбавлені громадянства, примусово поміщені до психіатричних закладів, позбавлені чи іншим чином обмежені у своїх громадянських правах і свободах, зазнали катувань, переслідувань щодо себе та членів своєї сім`ї, інших фізичних чи моральних страждань, беручи до уваги засудження Законом України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки" комуністичного тоталітарного режиму та визнання його злочинним, засуджуючи репресії, що здійснювалися комуністичним тоталітарним режимом та його репресивними органами протягом 1917-1991 років на території України, та відмежовуючись від методу державного терору в управлінні державою, приймає цей Закон.

Згідно статті 1 Закону №962-ХІІ, національний мотив - застосування репресій на підставі належності особи або осіб до певної нації, національності, етнічної групи або народності; репресії комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років (далі - репресії) - засоби примусу, що здійснювалися репресивними органами комуністичного тоталітарного режиму у 1917-1991 роках, зокрема позасудовими органами, проти окремих осіб, груп населення, народів з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів у формах, визначених цим Законом; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом.

Згідно статті 1-2 Закону №962-ХІІ, реабілітованими визнаються особи: 1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; 2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; 3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; 4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; 5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Статтею 7 Закону №962-ХІІ визначено, що прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації (далі - Національна комісія) за поданням регіональних комісій з реабілітації (далі - регіональні комісії). Розгляд та прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюються за заявою репресованої особи, її спадкоємців, будь-якого члена її сім`ї, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері відновлення та збереження національної пам`яті Українського народу, громадського об`єднання, що провадить діяльність у сфері дослідження історії України ХХ століття та/або надання допомоги громадянам з питань, пов`язаних із реабілітацією жертв репресій тоталітарних режимів (далі - заява). Заява подається за вибором заявника до регіональної комісії за місцем проживання заявника - фізичної особи, місцезнаходженням заявника - юридичної особи або місцем зберігання архівних кримінальних справ, носіїв архівної інформації репресивних органів комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, інших архівних документів, у яких міститься інформація про здійснення репресій. Відмова у прийнятті та розгляді такої заяви забороняється.

Відповідно до статті 8 Закону №962-ХІІ, попередній розгляд обставин, пов`язаних із здійсненням репресій проти конкретної особи, здійснюється регіональною комісією. Для цього регіональна комісія досліджує матеріали архівної кримінальної справи, інші речові або письмові докази, у тому числі за їх місцезнаходженням, заслуховує пояснення заявника або його представника, інших осіб, яким відомі будь-які обставини, що стосуються здійснення репресій проти конкретної особи, може залучати осіб, які володіють спеціальними знаннями у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо. За результатами попереднього розгляду обставин, пов`язаних із здійсненням репресій проти конкретної особи, регіональна комісія готує обґрунтовані пропозиції щодо можливості визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій, які разом із зібраними документами та матеріалами подає Національній комісії.

З положень статті 7-1 Закону №962-ХІІ вбачається, що Національна комісія є спеціальним постійно діючим органом, який утворюється при центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері відновлення та збереження національної пам`яті Українського народу, у порядку, визначеному цим Законом.

Завданнями Національної комісії є:

1) розгляд обґрунтованих пропозицій регіональних комісій щодо визнання (відмови у визнанні) осіб реабілітованими або потерпілими від репресій;

2) прийняття рішень про визнання (відмову у визнанні) осіб реабілітованими або потерпілими від репресій;

3) аналіз практики застосування державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами законодавства з питань реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років.

Відмовляючи, ОСОБА_1 у визнанні реабілітованою ОСОБА_2 , 1886 р.н. Національна комісія з реабілітації виходила з того, що у наданих матеріалах не знайдено відомостей, які б засвідчували національний або інший визначений Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» мотив застосування репресій стосовно ОСОБА_2 або вчинення стосовно неї репресій у формі гласного або негласного нагляду зі сторони репресивних органів.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду погоджується із висновком Національної комісії з реабілітації щодо відсутності відомостей, які б засвідчували національний або інший визначений Законом №962-ХІІ мотив застосування репресій стосовно ОСОБА_2 або вчинення стосовно неї репресій у формі гласного або негласного нагляду зі сторони репресивних органів.

На підтвердження вчинення репресій стосовного ОСОБА_2 з національних мотивів, позивачем ОСОБА_1 надано до суду першої інстанції копії: циркуляру Об`єднаного державного політичного управління за 1932 рік №510/ОО «Про боротьбу з розвідувальною і шкідливо-диверсійною роботою німецьких фашистів проти СРСР» (далі - Циркуляр №510/ОО) (т.1 а.с.38-47); наказу Народного Комісара Внутрішніх Справ СРСР за 1939 рік №001223 від 11 жовтня 1939 року «Про введення єдиної системи оперативного обліку антирадянських елементів, виявлених агентурною розробкою» (далі - Наказ №001223) (т.1 а.с.46-49); Інструкції «Про постановку оперативного обліку антирадянських елементів, виявляємих агентурною розробкою» (далі - Інструкція) (т.1 а.с.50-75).

З наданих нормативно-правових актів вбачається, що на території Союзу Радянських Соціалістичних Республік (далі - СРСР) діяла розгалужена мережа агентури німецької розвідки, що насамперед охоплювала громадян Німеччини, які перебувають на території СРСР та етнічних німців з числа громадян СРСР. Циркуляром №510/ОО передбачено низку заходів для боротьби з вищевказаною агентурною мережею, зокрема, шляхом гласного та негласного нагляду органів Об`єднаного державного політичного управління СРСР.

Наказом №001223 було передбачено посилення органами Народного комісаріату внутрішніх справ СРСР системи гласного та негласного нагляду над «антирадянськими елементами». До Інструкції додається «Перелік забарвлень обліку», в якому міститься згрупований за окремими розділами перелік категорій осіб та організацій, які в розумінні Наказу №001223 належали до «антирадянських елементів». Зокрема, у розділі VІІ «Націоналістичні контрреволюційні елементи з числа іноземних колоній, римо-католицького, лютеранського та протестантського духовенства» є «німецька колонія» (пункт «б» цього розділу).

Згідно частини першої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною першою статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно статтею 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Позивач ОСОБА_1 вважав, що ОСОБА_2 , 1886 року народження, німкеня за національністю автоматично підпадала під дію Циркуляру №510/ОО та Наказу №001223 і, як німкеня мала знаходитись під гласним або негласним наглядом правоохоронних органів того часу і, як наслідок, зазнала репресій на підставі її належності до німецької нації.

Проте доказів на підтвердження вказаних припущень позивачем ОСОБА_1 як до суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції надано не було.

На думку колегії суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, задовольняючи адміністративний позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з обмежених можливостей позивача щодо збирання доказів вжиття до ОСОБА_2 , 1886 року народження, яка є його бабусею, репресій за національною ознакою, у зв`язку зі збройною агресію Російської Федерації, а також можливого зберігання відповідної документації на території сусідньої країни - агресора.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду враховує, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах, оскільки таке рішення суперечитиме законодавчо визначеним принципам і завданням адміністративного судочинства.

Тобто, Солом`янський районний суд міста Києва, приймаючи 04 серпня 2025 року рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , вдався до припущень, які стосуються «можливого зберігання відповідної документації на території Російської Федерації» тоді як матеріали справи взагалі не містять будь-яких підтверджень існування чи можливого знищення будь-яких архівних документів, підтверджуючих застосування репресій до ОСОБА_2 , 1886 року народження, у зв`язку із її належністю до німецької нації.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (пункт 2 частини першої статті 315 КАС України).

Згідно частини першої статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, про те що рішення української Національної комісії з реабілітації від 04 червня 2024 року є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки саме позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, чого ОСОБА_1 зроблено не було, а відповідач довів обставини, якими він обґрунтував заперечуючи проти позову, вказуючи на відсутність достовірних доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що не доведеними є обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові.

Керуючись статтями 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Національної комісії з реабілітації - задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року по справі №320/38895/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної комісії з реабілітації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - скасувати, ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених статтями 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Штульман

Судді: О.М. Оксененко

Ю.К. Черпак