Справа № 120/1692/26
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

18 лютого 2026 р. Справа № 120/1692/26

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні заяву про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 20.07.2023 № 1806 «Про демонтаж зблокованих стаціонарних споруд для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 на території Вінницької міської територіальної громади».

Крім того, 16.02.2026 представником ОСОБА_1 - Мусіровським О.А. подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради №1806 від 20.07.2023.

Необхідність забезпечення позову представник обґрунтовує тим, що в оскаржуваному рішенні № 1806 відповідачем, зокрема, вирішено до 01.10.2023 відключити споруду від електропостачання, у термін до 01.12.2023 демонтувати відповідно до Порядку № 800 зі стягненням в подальшому витрат за демонтаж та відновлення благоустрою. В свою чергу, демонтаж споруди призведе до незворотних фінансових наслідків для позивача, оскільки примусовий демонтаж споруди, її транспортування, тривале зберігання без експлуатації, може негативно вплинути на стан відповідної споруди, або навіть призведе до її повного чи часткового руйнування. Крім того, у разі демонтажу, позивач муситиме відшкодувати вартість зберігання та демонтажу останньої, а також у разі задоволення позовних вимог, витратити додаткові зусилля, час та кошти для повернення споруди на попереднє місце з приведенням її у належний стан для ведення підприємницької діяльності. З огляду на вказане, демонтаж споруди до ухвалення рішення в адміністративній справі істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, адже після демонтажу об`єкта нерухомого майна, повернення його до попереднього стану буде ускладнене.

Також представник вказує на те, що в судовому порядку (справа № 120/9075/23) скасовано припис від 10.05.2023 № 05/00/010/26518 «Про усунення порушень при розміщенні тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності і малих архітектурних форм на території міста Вінниці», яким позивача (разом з іншою особою) зобов`язано демонтувати споруду, що надає право позивачу оскаржити рішення №1806 від 20.07.2023.

При цьому представник позивача вважає, що починаючи з 20.01.2026 виникло право позивача на звернення до суду із позовом про скасування рішення № 1806 від 20.07.2023, оскільки рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.07.2025 у справі № 120/9075/23, яке набрало законної сили на підставі постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2026, припис визнано протиправним та скасовано.

17.02.2026 надійшли заперечення Виконавчого комітету Вінницької міської ради на заяву про забезпечення позову, в яких просить відмовити в задоволенні заяви. Зокрема зазначає, що наявне судове рішення (справа №120/19033/23), яким вирішено спір щодо визнання протиправним та скасування рішення №1806 від 20.07.2023. При цьому зауважує, що спірне рішення №1806 не містить посилання на припис від 10.05.2023.

Частиною 1 статті 154 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.

Визначаючись щодо наявності підстав для забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Інститут забезпечення позову регламентовано статтями 150 - 153 Кодексу адміністративного судочинства України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову під час здійснення адміністративного судочинства.

Відповідно до положень частини 1, 2 статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Виходячи з аналізу вказаної норми, підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду;

2) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;

3) очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень;

4) очевидність порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

При цьому, позов, згідно з частиною першою статті 151 КАС України, може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Відтак, суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України, заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд надає оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також, суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Підстави забезпечення позову, визначені статтею 150 КАС України, є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 800/521/17 вказала, що позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.

Таким чином, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними і співмірними з позовними вимогами.

У свою чергу, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18.

Водночас, на момент розгляду заяви, судом не виявлено очевидності ознак протиправності рішення №1806 від 20.07.2023.

В контексті наведеного суд зазначає, що в адміністративній справі №120/19033/23 предметом спору було оскарження рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №1806 від 20.07.2023. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.07.2025 у справі №120/19033/23, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2026, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено. Тобто, визнано правомірним рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 20.07.2023 № 1806 «Про демонтаж зблокованих стаціонарних споруд для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 на території Вінницької міської територіальної громади», яким затверджено акт комісії з питань звільнення території Вінницької міської територіальної громади від незаконно встановлених ТС та МАФ та зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 демонтувати зблоковані стаціонарні споруди для провадження підприємницької діяльності (з вивісками «Канцтовари» та «Віденська кава») за адресою: АДРЕСА_1 .

В даному рішенні оцінка аргументам позивача щодо очевидної протиправності рішення №1806 від 20.07.2023, в тому числі й тим, що об`єкти самочинного будівництва підлягають знесенню виключно за рішенням суду, вже надавалася та в задоволенні позову відмовлено.

З огляду на вищезазначене, суд не встановив підстав для забезпечення позову з мотивів очевидної протиправності рішення суб`єкта владних повноважень.

На підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам представник позивач посилається на те, що у разі демонтажу тимчасової споруди йому буде завдано значних матеріальних збитків, оскільки вказане може призвести до її руйнування.

З цього приводу, суд вказує на послідовність дій суб`єкта владних повноважень, спрямовану на додержання балансу інтересів при реалізації повноважень та охорони прав власності на майно, гарантованих ст. 41 Конституції України, зокрема наданням заявнику можливості самостійно демонтувати тимчасові споруди, що передбачено п. 2.1 рішення.

У той же час, підпунктом 2.3 рішення від 20.07.2023 за № 1806 передбачено, що у разі невиконання п. 2.1 призначити уповноваженою особою на виконання демонтажу КП "Вінницька спеціалізована монтажно-експлуатаційна дільниця з організації дорожнього руху".

Разом із тим, посилання представника щодо можливого проведення робіт з демонтажу будівлі ще до ухвалення рішення в адміністративній справі, а також руйнування тимчасової споруди внаслідок відсутності експлуатації базуються виключно на припущеннях заявника.

Суд вважає, що твердження заявника щодо очевидної небезпеки заподіяння шкоди його майновим правам та інтересам є голослівними, а наведені ним аргументи не доводять, що невжиття заходів забезпечення позову в майбутньому унеможливить захист його прав або ускладнить виконання рішення суду.

Відтак наразі відсутні обґрунтовані підстави вважати про існування очевидної, реальної та невідворотної загрози завдання шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення, а також про неможливість подальшого ефективного відновлення порушених прав без вжиття відповідних заходів. Крім того жодними доказами не підтверджено, що станом на день подання даної заяви відповідачем вчинено чи/або вчиняються дії щодо демонтажу чи/або відключення від електроживлення належної заявнику будівлі.

Із наведеного слідує, що зміст заяви про забезпечення адміністративного позову не дозволяє дійти переконливого висновку про існування обставин, які згідно положень статті 150 КАС України є підставою для забезпечення позову, оскільки представником заявника не наведено жодних належних та достатніх доводів в підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Враховуючи вище викладене та здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, з урахуванням співмірності таких заходів заявленим позовним вимогам, суд приходить до висновку, що подана заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 150-154, 156, 248, 256, 294 КАС України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Ухвала з питань забезпечення адміністративного позову може бути оскаржена. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання).

Суддя Віятик Наталія Володимирівна