Справа № 500/5104/25
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2026-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/5104/25

20 лютого 2026 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді баб`юка П.М., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про скасування вимоги та рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області, в якому просить скасувати, прийняті Головним управлінням ДПС у Тернопільській області, вимогу про сплату боргу від 06.02.2025 № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 06.02.2025 № .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17.02.2025 отримав від Головного управління ДПС у Тернопільській вимогу про сплату боргу від 06.02.2025 № Ф- на суму 38888,74 грн та рішення про застосування штрафних санкцій від 06.02.2025 № на суму 14 646,72 грн.

Позивач вказує, що був зареєстрований як фізична особа-підприємець до лютого 2024 року. Проте протягом 2017-2024 років фізична особа-підприємець ОСОБА_1 підприємницьку діяльність фактично не здійснював та не отримував доходи від такої діяльності, оскільки у 2017-2020 роках він був найманим працівником та з його заробітної плати роботодавець щомісяця здійснював відрахування соціального внеску.

Ухвалою судді від 17.09.2025, після усунення недоліків, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

06.10.2025 до суду від Головного управління ДПС у Тернопільській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог та вказує, що за результатами проведеної документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.07.2018 по 13.02.2024 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 01.01.2011 по 13.02.2024 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного законодавства за період з 01.07.2018 по 13.02.2024 контролюючим органом було встановлено заниження єдиного соціального внеску в сумі 38888,74 грн, а саме: за 2017рік в сумі 8448,00 грн; за 2018 рік в сумі 9828,72 грн; за 2019 рік в сумі 11016,72 грн; за 2020 рік в сумі 9595,30 грн.

Зазначає, що в наслідок чого, контролюючим органом прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2025 № на суму 38888,74 грн, а також, у зв`язку з донарахуванням податковим органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску прийнято рішення про застосування штрафних санкцій від 06.02.2025 № на суму 14 646,72 грн, зокрема: за період 2017 року нараховано штрафну санкцію у розмірі 4224,00 грн; за період 2018 року нараховано штрафну санкцію у розмірі 4914,36 грн; за період 2019 року нараховано штрафну санкцію у розмірі 5508,36 грн.

Вказану вимогу та рішення позивач оскаржив в адміністративному порядку до ДПС України. Рішенням від 01.05.2025 №12322/6/99-00-06-02-03-06 в задоволенні скарги відмовлено та у рішенні зазначено, що розрахунок штрафної санкції здійснено всупереч пункту 911.1 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464-VI, що призвело до заниження суми застосованої штрафної санкції, а саме не застосовано штрафну санкцію за 2020 рік, у зв`язку з чим сума штрафної санкції підлягає збільшенню.

Вказує, що у зв`язку вищезазначеним, ГУ ДПС у Тернопільській області винесено рішення про застосування штрафних санкцій від 22.05.2025 № за період 2020 року в розмірі 3838,12 грн.

Зазначає, що беручи до уваги, що у 2017-2020 роках законодавство прямо передбачало обов`язок платників податків сплачувати єдиний соціальний внесок незалежно від факту отримання доходу, а у період, охоплений вимогою та рішенням про застосування штрафних санкцій, право на здійснення підприємницької діяльності не було зупинено, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у позовній заяві, суд встановив наступні обставини.

Контролюючим органом проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.07.2018 по 13.02.2024, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 01.01.2011 по 13.02.2024 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного законодавства за період з 01.07.2018 по 13.02.2024 року.

Результати вказаної перевірки оформлено актом перевірки від 22.01.2025 №788/19-00-24-05/ НОМЕР_1 , з якого слідує, що перевіркою встановлено порушення пункту 1 частини 2 статті 6, пункти 3 частини 1 статті 7, Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI із змінами та доповненнями та заниження єдиного соціального внеску в сумі 38888,74 грн, а саме:

за 2017рік в сумі 8448,00 грн;

за 2018 рік в сумі 9828,72 грн;

за 2019 рік в сумі 11016,72 грн;

за 2020 рік в сумі 9595,30 грн.

Як наслідок, контролюючим органом прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2025 № на суму 38888,74 грн.

Також, у зв`язку з донарахуванням податковим органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску прийнято рішення про застосування штрафних санкцій від 06.02.2025 № на суму 14 646,72 грн, зокрема:

за період 2017 року нараховано штрафну санкцію у розмірі 4224,00 грн;

за період 2018 року нараховано штрафну санкцію у розмірі 4914,36 грн;

за період 2019 року нараховано штрафну санкцію у розмірі 5508,36 грн.

не погоджуючись із вказаною вимогою та рішенням позивач оскаржив їх в адміністративному порядку.

Рішенням Державної податкової служби України від 01.05.2025 №12322/6/99-00-06-02-03-06 в задоволенні скарги відмовлено.

Також, у рішенні зазначено, що розрахунок штрафної санкції здійснено всупереч пункту 911.1 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464-VI, що призвело до заниження суми застосованої штрафної санкції, а саме не застосовано штрафну санкцію за 2020 рік, у зв`язку з чим сума штрафної санкції підлягає збільшенню.

Тому, зобов`язано ГУ ДПС у Тернопільській у області винести та направити нове рішення на суму збільшення.

У зв`язку вищезазначеним, ГУ ДПС у Тернопільській області винесено рішення про застосування штрафних санкцій від 22.05.2025 № за період 2020 року в розмірі 3838,12 грн.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку встановлено нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Згідно з пунктом 2 статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 2 статті 2 Закону № 2464-VI виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з статтею 3 Закону № 2464-VI збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами: законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов`язковості сплати; законодавчого визначення розміру єдиного внеску; прозорості та публічності діяльності органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску; захисту прав та законних інтересів застрахованих осіб; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Пунктом четвертим частини першої статті 4 Закону № 2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Разом з тим відповідно до пункту третього частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом є недоїмкою (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI).

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску.

Тому саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, а розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове регулювання дає підстави дійти висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

В той же час, суд наголошує, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні вказаної адміністративної справи суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19 відповідно до якого "особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем".

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка форми ОК-5) за звітні роки 2004-2023, ТОВ "Мережа" (14033581), як страхувальник на суму нарахованої позивачу, як застрахованій особі заробітної плати нараховував та сплачував єдиний внесок та цей період включено до страхового стажу позивача.

Тобто, факт роботи позивача на ТОВ "Мережа" (14033581) у 2017-2020 роках та сплати страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування встановлений з наявних у матеріалах справи документів.

Доказів на спростування вказаних обставин відповідач не надав.

Як встановлено вище позивач був працевлаштований, єдиний внесок як за застраховану особу сплачував роботодавець, що підтверджує довідка форми ОК-5.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності судом не здобуто та суду не надано.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 7 № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Отже, за змістом норм Закону № 2464-VI за найманого працівника єдиний внесок сплачує роботодавець, який нараховує такий внесок на суму заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці".

Враховуючи те, що в період, за який позивачу нараховано єдиний внесок, він перебував у трудових відносинах, тобто був застрахованою особою, і сплату єдиного внеску за нього здійснювали його роботодавці, суд дійшов висновку про відсутність за таких обставин у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску за вказаний період, оскільки мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем позивача.

Тому, на переконання суду, відповідач протиправно нарахував позивачу єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 2017 року по 2020 рік на загальну суму 38888,74 гривень.

З урахуванням наведеного, суд приходить до переконання про протиправність оскаржуваних вимоги про сплату боргу від 06.02.2025 № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 06.02.2025 № , та наявність підстав для їх скасування.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, ч.2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір сплачений згідно квитанції від 27.08.2025.

Керуючись ст.139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу від 06.02.2025 № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 06.02.2025 № .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 20 лютого 2026 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач:

- Головне управління ДПС у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Білецька, 1, м. Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46003, ).

Головуючий суддя Баб`юк П.М.