Справа № 240/20154/25
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Житомир справа № 240/20154/25

категорія 109020100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом Керівника Коростенської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства та Державної екологічної інспекції Поліського округу до Коростенської міської ради про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У серпні 2025 року Коростенська окружна прокуратура через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України (далі позивач-1, Держліагентство), Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства (далі позивач-2, Управління) та Державної екологічної інспекції Поліського округу (далі позивач-3, Держекоінспекція) про визнання протиправною бездіяльності Коростенської міської ради (далі відповідач, Коростенська міськрада) щодо неприйняття рішень про віднесення земельних ділянок сільськогосподарського призначення згідно переліку загальною площею 1614,4599 га до самозалісених земель та зобов`язання розглянути на сесії ради подання Центрального міжрегіонального управлінням лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів від 17 березня 2025 року за № 04-17/235 і прийняти за результатами розгляду рішення про віднесення земельних ділянок сільськогосподарського призначення згідно переліку загальною площею 1614,4599 га до самозалісених земель.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що Управління неодноразово направляло відповідачу звернення (подання) про віднесення земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 12795,6782 га до самозалісених земель. Однак відповідач без прийняття відповідного рішення на сесії міської ради, посилаючись на необхідність детального обстеження земельних ділянок, відмовив Управлінню. Актуальність порушеного питання є досить важливою, так як незміна угідь земельної ділянки сільськогосподарського призначення, на якій росте ліс (наявні лісові насадження, які з часом можуть стати лісом) на угіддя самозалісеної земельної ділянки сприяє безгосподарському використанню лісових ресурсів, їх протиправному вирубуванню. Разом із цим, з метою захисту самозалісеної земельної ділянки, яка по факту, як в розглядуваному випадку, є землею сільськогосподарського призначення власник (уповноважений орган) не вживає будь-яких заходів, у тому числі щодо охорони, з метою захисту від вирубування лісових насаджень, які є самосівними та уже становлять єдину екологічну систему.

Ухвалою суду від 15 серпня 2025 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду в електронній формі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов та витребуваних судом документів.

29 серпня 2025 року до суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, в якому відповідач зауважує, що керівник Коростенської окружної прокуратури Житомирської області не тільки не довів необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також належним чином не обґрунтував підстави звернення до суду, з наданням переконливих доказів, які б підтверджували наявність підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», але й звернувся до суду із позовом в особі державних органів, які не мають самостійного права на звернення із цим позовом до суду, оскільки не наділені повноваженнями державного контролю за здійсненням землеустрою. Фактично позовна заява та додані до неї матеріали свідчать, що прокурор у даному випадку є альтернативним суб`єктом звернення до суду, при чому в особі державних органів, які не наділені повноваженнями державного контролю за здійсненням землеустрою, а отже самі по собі не наділені правом звертатись до суду із зазначеним позовом, що в свою чергу свідчить, що прокурор фактично переклав на себе компетенцію, якою визначені ним державні органи не наділені.

08 вересня 2025 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зауважує, що норми Земельного кодексу України та інших нормативно-правових актів не містять заборони в межах розгляду питання про віднесення земельних ділянок до самозалісених провести заходи щодо встановлення їх статусу, проведення обстежень, за результатами яких прийняти остаточне рішення про віднесення їх до самозалісених. Навпаки, статтею 36 Закону України «Про землеустрій» прямо передбачено, що для виявлення самозалісених ділянок при здійсненні землеустрою проводиться обстеження земель. Для цього розпорядженням міського голови від 16 червня 2025 року № 282 утворено робочу групу по територіальному обстеженню земельних ділянок сільськогосподарського призначення на предмет встановлення самозалісених територій в межах Коростенської міської територіальної громади. Пунктом 2 вказаного розпорядження робочій групі доручено забезпечити обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення на предмет встановлення самозалісених територій. Пунктом 3 цього розпорядження Управлінню земельних відносин та комунальної власності доручено за результатами цих обстежень забезпечити підготовку проєктів рішень Коростенської міської ради «Про затвердження актів територіального обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення». Станом на день подання відзиву обстежено 4 земельні ділянки, за результатами якого встановлено, що 2 земельні ділянки повністю вкриті лісовою рослинністю, заліснення яких відбулося природним шляхом, а 2 частково вкриті лісовою рослинністю, заліснення яких відбулося природним шляхом, та потребують поділу. Звертає увагу суду, що у відповідному поданні зазначено значну кількість земельних ділянок (54), кожна з яких має велику площу, тому обстеження усіх цих земельних ділянок та прийняття відповідних рішень за результатами такого обстеження вимагає значних часових витрат. Натомість нормами Земельного кодексу України та інших нормативно-правових актів не встановлено будь-яких часових рамок (строків) протягом якого повинно бути прийнято відповідне рішення органом місцевого самоврядування про віднесення тої чи іншої земельної ділянки до самозалісеної. Наведене, на переконання відповідача свідчить, що відсутність відповідного рішення Коростенської міської ради не є протиправною бездіяльністю, а є наслідком необхідності дотримання належної процедури, в тому числі обстеження земель та перевірки фактів, зазначених у поданні Управління від 17 березня 2025 року за № 04-17/235. Акцентує увагу, що частина названих у поданні Управління земельних ділянок перебуває в оренді (19 штук), не є власністю Коростенської міської територіальної громадин (1 штука), відсутні в Державному земельному кадастрі у зв`язку з поділом (3 штуки). Відтак рада позбавлена можливості прийняти рішення щодо зазначених земельних ділянок з незалежних від неї причин.

30 вересня 2025 року до суду надійшли докази на підтвердження викладених у відзиві аргументів.

30 жовтня 2025 року до суду надійшла уточнена позовна заява, з якої виключені номери 23 земельних ділянок, про які зазначено у відзиві. Того ж дня надійшли відповідь на відзив та заперечення проти заяви про залишення позовної заяви без розгляду. У першій прокуратура наводить доводи, що є суголосними з доводами позовної заяви. Також зауважує, що відповідач лише після скерування позовної заяви почав вчиняти хоч якісь заходи, спрямовані на ідентифікацію земель та можливий розгляд подань Управління, що не відкидає бездіяльність такої. У запереченнях наголошує, що необхідність пред`явлення цього позову зумовлена потребою захисту державного, суспільного інтересу у збереженні самосійних лісів та здійснюється в межах реалізації конституційної функції представництва інтересів держави в суді.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2025 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву та надано відповідачу час для подання відзиву на неї.

05 листопада до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому відповідач також наполягає на відмові в задоволенні позову. Зазначає, що не погоджується з наведеними позивачем у позовній заяві та уточненій позовній заяві обставинами та правовим обґрунтуванням позову з тих самих підстав, що були наведені у відзиві на первісно подану позовну заяву.

На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Розглядаючи спір по суті, суд, на підставі наявних у справі доказів, установив, що 22 листопада 2023 року до Коростенської міськради надійшло подання Управління від 17 листопада 2023 року №04-17/1016, у якому зазначено, що за даними Геоінформаційної системи управління лісовими ресурсами України на підставі аерофотознімання та космічної зйомки на території Коростишівської міської ради Коростенського району встановлено, що землі загальною орієнтовною площею 12795,6782 га вкриті частково чи/або повністю лісовою рослинністю, залісення яких відбулося природним шляхом. Ураховую зазначене подання містить прохання розглянути на сесії питання щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених. У додатках до подання містяться карти із земельними ділянками у форматі GeoJSON.

Листом від 13 грудня 2023 року №02-16-01/1845 Коростенська міськрада повідомила, що рішеннями ради надаються дозволи на розробку проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в постійне користування для ведення лісового господарства та затверджуються відповідні проєкти. Також програмою розвитку земельних відносин Коростенської міської територіальної громади на 2022 2026 роки передбачена інвентаризація та аудит земель комунальної власності, в тому числі залісених територій. Проведення робіт з інвентаризації самозалісених територій заплановано розпочати у 2024 році у разі виділення коштів з міського бюджету, враховуючи встановлення постановою Кабінету Міністрів України від 09 червня 2021 року №590 обмеження.

Аналогічного змісту листи від 29 березня 2024 року №02-17/745, від 15 квітня 2024 року №02-17/875 та від 19 вересня 2024 року №02-17/2071 направлені відповідачем першому заступнику керівника Коростенської окружної прокуратури.

17 березня 2025 року Управління повторно направило подання №04-17/235 про віднесення земельних ділянок до самозалісених. Просило повернутися до питання віднесення земельних ділянок до самозалісених та з огляду на звернення Коростенської окружної прокуратури, першочергово опрацювати земельні ділянки площею 1614,4599 га згідно з додатком, які входять в загальну площу, зазначену у поданні Управління від 17 листопада 2023 року №04-17/1016. У додатку до подання міститься перелік із 56 ідентифікованих самозалісених земельних ділянок.

Листом від 02 квітня 2025 року №02-16-01/494 відповідач повідомив, що надана інформація потребує більш детального вивчення та проведення територіального обстеження з залученням членів комісії з питань земельних ресурсів, будівництва та архітектури для ідентифікації самозалісених земель згідно додатку. Про проведену роботу буде повідомлено додатково.

03 червня 2025 року на адресу позивачів Коростенською окружною прокуратурою були направлені повідомлення в порядку частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Листом Держлісагентства від 12 червня 2025 року №12-13/3308 повідомлено, що таке не зверталося до суду з порушених у повідомленні питань та не заперечує щодо представництва прокуратурою інтересів держави в суді.

Листом Управління від 02 липня 2025 року №04-07/647 повідомлено, що таким не вживалися заходи в частині пред`явлення позовів в судовому порядку до Коростенської міської ради.

Листом від 19 червня 2025 року №3564/11-05 Держекоінспекція повідомила, що питання щодо віднесення земельних ділянок до певних категорій та контроль за землевпорядкування не належить до її повноважень. Разом з тим не заперечує щодо здійснення заходів прокурорського реагування відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та вжиття заходів представницького характеру, шляхом звернення до суду в інтересах держави для визнання протиправною бездіяльності Коростенської міської ради щодо не віднесення земельних ділянок сільськогосподарського призначення площею 12795,6782 га до самозалісених земель, для виконання вимог закону у сфері захисту навколишнього природного середовища на території Коростенської міської ради Житомирської області до самозалісених земель для виконання вимог закону у сфері захисту навколишнього природного середовища.

16 червня 2025 року головою Коростенської міськради прийняте розпорядження №282 «Про утворення робочої групи по територіальному обстеженню земельних ділянок сільськогосподарського призначення на предмет встановлення самозалісених територій в межах Коростенської МТГ». Зазначеним розпорядженням утворено робочу групу, доручено останній забезпечити обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення на предмет встановлення самозалісених територій в межах Коростенської міської територіальної громади, а Управлінню земельних відносин та комунальної власності за результатами територіального обстеження забезпечити підготовку проєктів рішень Коростенської міської ради «Про затвердження актів територіального обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення».

29 серпня та 03 вересня 2025 року проведено обстеження земельних ділянок, за наслідками яких складені відповідні акти №3 №9, в яких зафіксовано, що 7 земельних ділянок вкриті лісовою рослинністю, заліснення яких відбулося природним шляхом, а тому відповідають критеріям самозалісених ділянок відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів.

16 жовтня 2025 року рішенням сорок дев`ятої сесії VIII скликання Коростенської міської ради «Про віднесення земельних ділянок Коростенської міської територіальної громади до самозалісених» №2497 до самозалісених віднесені земельні ділянки, які розташовані на території коростенської міської територіальної громади: :02:000:0006, :15:000:0024, :07:000:0126, :02:000:0025, :09:000:0061, :05:000:0219, :06:000:0104. Також зазначеним рішенням доручено Управлінню земельних відносин та комунальної власності виконавчого комітету Коростенської міської ради подати матеріали про внесення відомостей про належність їх до угідь самозалісених ділянок до Державного земельного кадастру.

Уважаючи бездіяльність органу місцевого самоврядування протиправною, Коростенська окружна прокуратура звернулася з розглядуваним позовом до суду.

Перш за все суд уважає за необхідне надати правову оцінку клопотанню відповідача про залишення позову без розгляду.

Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках (пункт 3 частини 1статті 1311 Конституції України).

Частина 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон України № 1697-VII) визначає виключні випадки такого представництва прокурором інтересів держави в суді:

- у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Прокурор, відповідно до частин 3 та 4 статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України, звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Тобто прокурор може представляти інтереси держави в адміністративній справі, якщо компетентний орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист цих інтересів, а також у разі відсутності такого органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16).

Таке звернення прокурора до суду узгоджується з принципами верховенства права, викладеними у Рекомендації CM/Rec (2012) 11 Ради Європи «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції» (The role of public prosecutors outside the criminal justice system Recommendation CM/Rec(2012)11 adopted by the Committee of Ministers of the Council of Europe on 19 September 2012 and explanatory memorandum), які допускають участь прокурора у судових провадженнях поза межами кримінального процесу, якщо це необхідно для захисту суспільних інтересів і не порушує права сторін.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. При цьому бездіяльність не обмежується лише незверненням до суду вона включає також невжиття будь-яких інших належних заходів для усунення порушення, відновлення порушених прав чи запобігання настанню негативних наслідків.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України № 1697-VII та частиною 4 статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

У такому разі прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Подібну правову позицію сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та Верховний Суд, зокрема, у постановах від 09 жовтня 2023 року у справі № 640/4637/21, від 06 серпня 2024 року у справі № 160/17086/23 щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави.

Також суд звертає увагу, що Конституційний Суд України рішенням від 03 грудня 2025 року № 6-р(ІІ)/2025, визнав неконституційними окремі приписи абзацу 1 частини 3 статті 23 Закону України № 1697-VII в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

У пунктах 3 та 4 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України також зазначено, що окремі приписи абзацу 1 частини 3 статті 23 Закону України № 1697-VII, які визнано неконституційними, втрачають чинність із 01 січня 2027 року, та що це рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів частини 1 статті 23 Закону України № 1697-VII, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.

У мотивувальній частині цього рішення Суд також наголосив, що представництво інтересів держави в суді, передбачене пунктом 3 частини 1 статті 1311 Конституції України, має винятковий та субсидіарний характер. Прокурор може здійснювати таке представництво лише у випадках, коли цього вимагає захист конституційно значущих інтересів держави та коли компетентний орган не забезпечує такого захисту належним чином. Законодавче регулювання цієї функції повинно відповідати принципам, закріпленим у Конституції України, зокрема принципам верховенства права, рівності сторін у судовому процесі та заборони надмірного втручання держави у сферу прав і свобод людини.

Конституційний Суд України також зазначив, що в умовах правового режиму воєнного стану особливої ваги набуває всебічне забезпечення захисту інтересів держави Україна, а неперервність виконання прокуратурою визначених Конституцією України функцій є важливою передумовою належного функціонування держави в цей період (пункт 9 мотивувальної частини). Такий конституційний підхід підтверджує правомірність здійснення прокурором представництва інтересів держави у спірних правовідносинах до моменту втрати чинності відповідними нормами або до їх законодавчого врегулювання, за умови наявності визначених законом підстав для такого представництва.

Коростенська міськрада у клопотання посилається на те, що до позовної заяви не додано доказів на підтвердження того, що позивачі не здійснюють або неналежним чином здійснюють відповідні повноваження.

Суд зауважує, що у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України № 1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У справі, що розглядається, зверненню прокуратури до суду передувало отримання відповідей Держлісагентства (лист від 12 червня 2025 року № 12-13/3308-25), Управління (лист від 02 липня 2025 року № 04-17/647) та Держеконіспекції (листом від 19 червня 2025 року №3564/11-05) про те, що воно не заперечує щодо представника інтересів держави в суді.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи позивача про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом про повернення земельної ділянки через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт незвернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Такий правовий підхід є застосовним до обставин цієї справи, де сам факт незвернення до суду уповноваженого органу (у цій справі Держлісагентства, Управління та Держекоінспекції) з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, свідчить про те, що зазначені органи неналежно виконують свої повноваження щодо забезпечення реалізації державної політики у сфері лісового господарства.

Таким чином, на момент звернення Прокурора до суду з цим позовом, позивачі фактично не здійснювали захист інтересів держави у судовому порядку, що є підставою для представництва прокурором законних інтересів держави відповідно до частини 3статті 23 Закону України № 1697-VII.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2026 року у справі №440/15055/24.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зауважує, що у постановах від 03 грудня 2025 року у справі №240/786/25 та від 15 січня 2026 року у справі №240/791/25 Верховний Суд дійшов висновку про наявність у прокуратури права на звернення до суду в інтересах держави в особі позивачів та скасував ухвали суду першої інстанції про повернення позовних заяв, які були залишені без змін постановами суду апеляційної інстанції.

Надаючи правову оцінку доводам відповідача про те, що положення чинного законодавства не наділяють позивачів правом на звернення до суду з розглядуваним позовом, суд зауважує на таке.

Стаття 16 Конституції України декларує, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Орхуська конвенція від 25 червня 1998 року, ратифікована Законом України від 06 липня 1999 року № 832-XIV, у статті 9 встановлює обов`язок держав забезпечити ефективний доступ до правосуддя для «оскарження дій або бездіяльності приватних осіб і громадських органів, які порушують положення національного законодавства, що стосується навколишнього середовища.».

Вимога ефективності такого доступу передбачає, що формальне застосування процесуальних норм, за загальним правилом, не може створювати перешкод у реалізації завдань охорони довкілля.

Паризька угода 2015 року (ратифікована Законом України від 14 липня 2016 року № 1469-VIII) у статті 5 визначає серед міжнародних зобов`язань України необхідність вживання дій для збереження та збільшення лісів як поглиначів і накопичувачів парникових газів та одного з ключових механізмів протидії зміні клімату.

Отже, віднесення земель до категорії самозалісених безпосередньо пов`язане з виконанням Україною міжнародних зобов`язань у сфері охорони довкілля.

За визначенням, наведеним у частинах 1 та 2 статті 1 Лісового кодексу України у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі ЛК України), ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів» від 20 червня 2022 року № 2321-IX (далі Закон України № 2321-IX) доповнив статтю 1 ЛК України частиною 12 (набрала чинності 10 липня 2022 року), якою у законодавство запроваджено поняття «самозалісена ділянка» земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

Зазначеним Законом також визначено механізм збереження самосійних лісів з подальшим веденням лісового господарства на цих територіях, порядок ідентифікації та користування такими земельних ділянками, доповнено Земельний кодекс України (далі ЗК України) статтею 571 «Самозалісені землі».

Відповідно до частин 2 5 названої правової норми віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності органом, який здійснює розпорядження нею.

Віднесення земельної ділянки, що перебуває у користуванні, заставі, до самозалісеної ділянки здійснюється за погодженням із землекористувачем, заставодержателем.

Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру.

Віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою.

Віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру.

Стаття 36 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-IV (далі Закон України № 858-IV) з 10 липня 2022 року передбачає проведення ґрунтових, геоботанічних та інших обстежень земель при здійсненні землеустрою для виявлення самозалісених ділянок та використання цієї інформації для прийняття органами виконавчої влади і органами місцевого самоврядування рішень про передачу в постійне користування державним та комунальним лісогосподарським підприємствам самозалісених ділянок.

Водночас Кабінету Міністрів України надається розпорядження «провести інвентаризацію самозалісених ділянок та вжити заходів щодо забезпечення ведення лісового господарства на цих ділянках» (абзац 2 підпункту 2 пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України № 2321-IX).

Зазначене свідчить про те, що законодавець на рівні ЛК України та ЗК України встановив комплексний механізм ідентифікації та віднесення земельних ділянок до самозалісених, який передбачає:

- обов`язковість реагування органів місцевого самоврядування на подання територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства;

- здійснення землеустрою та обстежень для підтвердження наявності ознак самозалісення;

- відсутність в органу місцевого самоврядування дискреції щодо відмови у віднесенні ділянки до самозалісненої у разі наявності передбачених законом умов.

Згідно пункту 1 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2014 року № 521 (далі Положення № 521) Держлісагентство є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства.

Підпунктами 4, 8 та 9 пункту 4 названого Положення закріплено, що Держліагентство здійснює державне управління в галузі ведення лісового і мисливського господарства, а також державного контролю за дотриманням вимог нормативно-правових актів щодо ведення лісового господарства (крім державного контролю з карантину рослин та у сфері захисту рослин) та моніторинг лісів та приймає рішення про віднесення лісів до відповідної категорії.

Відповідно до пункту 7 Положення № 521 Держлісагентство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Пунктом 3 Положення про міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства Держлісагентства, затверджене наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 29 вересня 2022 року № 404 (далі Положення № 404) передбачено, що завданням Міжрегіональних управлінь лісового та мисливського господарства є реалізація повноважень Держлісагентства у сфері лісового та мисливського господарства на території декількох адміністративно-територіальних одиниць, визначених Держлісагентством.

Організація ведення лісовпорядкування, забезпечення ведення державного лісового кадастру та облік лісів, здійснює моніторинг лісів, підготовка та подання матеріалів до Держлісагентства для прийняття рішень у межах його компетенції (пункт 4 Положення № 404).

Водночас частина 3 статті 571 ЗК України передбачає, що рішення про віднесення земельної ділянки до самозалісеної приймається органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування на підставі подання територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, яким є відповідне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства.

Таким чином, саме на міжрегіональні управління покладено обов`язок ініціювати процедуру віднесення земельних ділянок до самозалісених шляхом підготовки та направлення матеріалів (подань), що є обов`язковою передумовою для прийняття рішення органом місцевого самоврядування.

При цьому, обов`язок органу місцевого самоврядування полягає не у вирішенні питання «доцільності» віднесення земельної ділянки до самозалісеної, а у виконанні передбаченої законом процедури віднесення таких земель, що слідує зі статті 571 ЗК України та статті 1 ЛК України.

ЛК України, ЗК України, Положення № 521 та № 404 прямо не визначають повноваження Держлісагентства чи Міжрегіональних управлінь лісового та мисливського господарства звертатися до суду з позовами до органу місцевого самоврядування у разі неприйняття рішення про віднесення земельних ділянок до категорії самозалісених.

Проте Верховний Суд неодноразово звертав увагу судів на те, що положеннями нормативно-правових актів, які визначають організацію та діяльність центральних органів виконавчої влади, не можуть встановлюватися конкретні предмети і підстави позовів, з якими відповідний уповноважений орган має право звертатися до суду. Визначення у таких підзаконних актах вичерпного переліку позовних вимог об`єктивно призвело б до неправомірного обмеження повноважень органу у виборі належного способу захисту та фактичного унеможливлення реалізації покладеного на нього обов`язку щодо забезпечення судового захисту інтересів держави. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 923/449/19, від 25 лютого 2021 року у справі № 912/9/20 та від 18 червня 2021 року у справі № 927/491/19.

До цього Велика Палата Верховного Суду висловлювала правову позицію про те, що центральні органи виконавчої влади можуть звертатися до суду щодо зобов`язання особи виконати їх рішення, ураховуючи публічний інтерес у розгляді таких спорів (постанови від 30 січня 2019 року у справі № 826/2793/18, від 06 лютого 2019 року у справі № 810/3046/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 810/2763/17).

Держлісагентство як центральний орган виконавчої влади реалізує державну політику у сфері лісового господарства, а Міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства як територіальні органи Держлісагентства діють від його імені та в межах наданих повноважень, безпосередньо реалізуючи державну політику на місцях.

Територіальні органи Держлісагентства формують подання, яке, відповідно до частини 3 статті 571 ЗК України, є підставою для ухвалення органом місцевого самоврядування рішення про віднесення земельної ділянки до самозалісеної.

У сфері збереження лісового фонду та самозалісених земель право Держлісагентства та його міжрегіональних управлінь на звернення до адміністративного суду випливає з їхніх публічно-владних (контрольних) повноважень і є належним способом захисту суспільного інтересу.

Така можливість кореспондується з вимогами частини 3 статті 571 ЗК України, яка покладає на органи місцевого самоврядування обов`язок приймати рішення на підставі подання відповідного територіального органу у сфері лісового господарства.

Відсутність прямої згадки про судовий захист у підзаконних актах (Положенні № 521 та № 404) не може бути підставою для повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, якщо позов спрямований на захист інтересів держави (суспільного інтересу) від бездіяльності іншого суб`єкта владних повноважень. Оцінка обґрунтованості позовних вимог у такому разі здійснюється до стадії розгляду справи по суті.

Контроль за виконанням зазначених повноважень органів місцевого самоврядування здійснюється у межах компетенції Держлісагентством та його територіальними органами, які, діючи від імені держави, можуть ініціювати звернення до суду з позовом до органу місцевого самоврядування з метою забезпечення реалізації вимог частини третьої статті 571 ЗК України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2025 року у справі №440/1326/25.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Як вже було зазначено вище приписами частини 2 та 3 статті 1 ЛК України визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Відповідно частини 12 статті 1 ЛК України, самозалісена ділянка це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

Згідно зі статтею 7 ЛК України, ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Указом Президента України «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів» №228/2021 від 07 червня 2021 року (далі Указ №228/2021), з метою збереження лісового фонду України, належного захисту і відтворення лісів, створення сприятливих умов для ведення лісового господарства на засадах сталого розвитку з урахуванням природних та економічних умов, забезпечення прав громадян на безпечне довкілля започатковано з 2021 року реалізацію екологічної ініціативи «Масштабне залісення України».

З цією метою Кабінету Міністрів України визначено:

1) розробити у двомісячний строк та внести на розгляд Верховної Ради України законопроект щодо удосконалення системи охорони, захисту і відтворення лісів, у тому числі самосійних, стимулювання лісорозведення, збереження та відновлення природних екосистем;

2) розробити та затвердити державну цільову програму «Масштабне залісення України», спрямовану на розв`язання проблемних питань лісовпорядкування, насамперед щодо охорони, захисту, використання та відтворення лісів;

3) ужити в установленому порядку заходів щодо:

- реформування лісового господарства, у тому числі удосконалення системи управління державними лісогосподарськими підприємствами;

- ідентифікації самозалісених та придатних для створення лісів земельних ділянок державної та комунальної форм власності з метою їх подальшого використання для досягнення оптимальної лісистості України;

- забезпечення належного фінансування у 2022 році та наступних роках заходів з охорони, захисту, використання та відтворення лісів;

- запровадження механізмів залучення інвестицій для відновлення лісів та лісорозведення.

20 червня 2022 року прийнято Закон України №2321-IX, який набрав чинності 10 липня 2022 року.

Цим Законом, зокрема, доповнено главу 11 ЗК статтею 571 такого змісту:

« 1. Самозалісена ділянка це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

2. Віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею. Віднесення земельної ділянки, що перебуває у користуванні, заставі, до самозалісеної ділянки здійснюється за погодженням із землекористувачем, заставодержателем. Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

3. Віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру.

4. Віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою.

5. Віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру».

Окрім того, з метою реалізації вказаної норми частину 4 статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року №3613-ІV доповнено абзацом 4, яким передбаченого, що відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 ЗК приймає рішення про передачу земельних ділянок комунальної власності у власність, щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної.

Також внесено відповідні доповнення і до статті 184 ЗК України, за змістом яких «визначення самозалісених ділянок» віднесено до змісту землеустрою.

Цим же Законом внесено доповнення в частину 1 статті 36 Закону України №858-ІV, згідно яких «ґрунтові, геоботанічні та інші обстеження земель при здійсненні землеустрою проводяться з метою отримання інформації про якісний стан земель, а також для виявлення самозалісених ділянок, земель, що зазнають впливу водної та вітрової ерозії, підтоплення, радіоактивного та хімічного забруднення, інших негативних явищ».

При цьому, суд зауважує, що будь-який інший нормативно-правовий акт, крім положення статті 571 ЗК України, не визначає процедуру віднесення земель до самозалісених.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України №2321-IX, Кабінету Міністрів України визначено у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом забезпечити проведення інвентаризації самозалісених ділянок та вжити заходів із забезпечення ведення лісового господарства на таких ділянках.

Кабінет Міністрів України на реалізацію зазначеної функції окремого нормативно-правового акту не приймав.

Відповідно, єдиним нормативним актом, який регулює відповідне питання є Порядок інвентаризації земель, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року №476 (далі Порядок №476).

Пунктом 2 такого Порядку визначено, що інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Положенням №404 закріплено, що Управління та його посадові особи в межах своїх повноважень мають право:

- залучати до виконання окремих робіт, участі у вивченні окремих питань вчених і фахівців, спеціалістів органів виконавчої влади, підприємств, установ, організацій (за погодженням з їх керівниками), представників інститутів громадянського суспільства;

- одержувати в установленому законодавством порядку для здійснення покладених на них функцій інформацію, документи і матеріали від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності та їх посадових осіб, а також громадян та їх об`єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на них завдань;

- проводити у випадках, встановлених законом, фотографування, звукозапис, кіно- і відеозйомку як допоміжний засіб для запобігання порушенням у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, а також у галузі мисливського господарства та полювання.

Слід зазначити, що алгоритм віднесення залісених земельних ділянок до самозалісених передбачає:

ідентифікацію самозалісених земельних ділянок за допомогою картографічних матеріалів і натурних обстежень;

направлення подання органом центральної виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства до територіальної громади;

віднесення заліснених земельних ділянок до категорії самозалісених органом місцевого самоврядування;

прийняття рішення про передачу самозалісених ділянок до лісового фонду лісокористувачів або створення спеціального підрозділу територіальними громадами для забезпечення ведення лісового господарства на цих землях.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування регламентовано Законом України «Про місцеве самоврядування» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 280/97-ВР).

Згідно із пунктом 34 частини 1 статті 26 названого Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до положень частин 1 3 статті 59 Закону України № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 частини 1 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 частини 1 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

За приписами частини 2 статті 571 ЗК України, віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею. Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

З урахуванням наведених правових норм суд зазначає, що за вказаного правового регулювання у Коростенської міської ради наявний законодавчо передбачений обов`язок розглянути подання Управління щодо віднесення земельних ділянок загальною орієнтовною площею 12795,6782 га до самозалісених на черговій сесії із ухваленням відповідного рішенні у порядку, передбаченому Законом України № 280/97-ВР.

Надаючи правову оцінку твердженню прокуратури про допущення відповідачем бездіяльності, що виступає предметом оскарження у розглядуваній справі, суд зауважує на таке.

Протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Водночас для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість і межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

Таким чином, сама по собі бездіяльність це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.

При цьому, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2025 року у справі №260/5797/24.

Звертаючись до суду з розглядуваним позовом Коростенська окружна прокуратура просить визнати протиправною бездіяльність Коростенської міської ради щодо неприйняття рішень про віднесення земельних ділянок сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами :07:000:0126, :05:000:0458, :07:000:0413, :02:000:0026, :02:000:0025, :15:000:0024, :19:000:0011, :09:000:0061, :04:000:0259, :04:000:0260, :02:000:0176, :02:000:0025, :06:000:0106, :08:000:0055, :06:000:0104, :03:000:0168, :08:000:0017, :09:000:0019, :09:000:0017, :09:000:0018, :08:000:0021, :03:000:0230, :05:000:0066, :01:000:0024, :03:000:0150, :02:000:0057, :07:000:0385, :05:000:0219, :01:000:0137, :07:000:0034, :07:000:0036, :02:000:0176, :07:000:0028, :07:000:0029, :07:000:0157, :07:000:0035, :07:000:0031, :02:000:0140, :07:000:0032, :07:000:0033, :07:000:0034, :13:000:0043, :03:000:0086, :03:000:0085, :04:000:0214, :09:000:0055, :08:000:0155, :12:000:0159, :08:000:0136, :04:000:0026, :05:000:0157, :05:000:0158, :02:000:0052, :02:000:0056 (всього 54) загальною площею 1614,4599 га до самозалісених земель.

Як установлено судом всі зазначені у позовній заяві земельні ділянки містяться у додатку до подання Управління від 17 березня 2025 року №04-17/235.

Однак, під час розгляду справи судом установлено, що:

19 земельних ділянок з кадастровими номерами: :02:000:0056, :05:000:0157, :13:000:0043, :07:000:0032, :07:000:0035, :07:000:0028, :02:000:0052, :08:000:0155, :07:000:0157, :02:000:0057, :05:000:0066, :08:000:0055, :08:000:0136, :07:000:0033, :07:000:0029, :03:000:0150, :03:000:0230, :06:000:0106, :02:000:0140, перебувають в оренді;

земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:0385 не є власністю Коростенської міської територіальної громади в особі Коростенської міської ради, натомість вона перебуває у власності Ушомирської територіальної громади;

земельних ділянок з кадастровими номерами :02:000:0026, :02:000:0176, :19:000:0011 у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав немає, оскільки речове право на них погашено (припинено) у зв`язку із їх поділом на інші земельні ділянки.

Наведене обумовило подання прокуратурою уточненої позовної заяви, в якій заявлено вимогу про визнання протиправною бездіяльності Коростенської міської ради щодо неприйняття рішень про віднесення земельних ділянок сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами :07:000:0126, :05:000:0458, :07:000:0413, :02:000:0025, :15:000:0024, :09:000:0061, :04:000:0259, :04:000:0260, :02:000:0025, :06:000:0104, :03:000:0168, :08:000:0017, :09:000:0019, :09:000:0017, :09:000:0018, :08:000:0021, :01:000:0024, :05:000:0219, :01:000:0137, :07:000:0034, :07:000:0036, :02:000:0176, :07:000:0031, :07:000:0034, :03:000:0086, :03:000:0085, :04:000:0214, :09:000:0055, :12:000:0159, :04:000:0026, :05:000:0158 (всього 31) до самозалісених земель.

Також судом установлено, що 16 червня 2025 року головою Коростенської міськради прийняте розпорядження №282 «Про утворення робочої групи по територіальному обстеженню земельних ділянок сільськогосподарського призначення на предмет встановлення самозалісених територій в межах Коростенської МТГ». Зазначеним розпорядженням утворено робочу групу, доручено останній забезпечити обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення на предмет встановлення самозалісених територій в межах Коростенської МТГ, а Управлінню земельних відносин та комунальної власності за результатами територіального обстеження забезпечити підготовку проєктів рішень Коростенської міської ради «Про затвердження актів територіального обстеження земельних ділянок сільськогосподарського призначення».

29 серпня та 03 вересня 2025 року проведено обстеження земельних ділянок, за наслідками яких складені відповідні акти №3 №9, в яких зафіксовано, що 7 земельних ділянок вкриті лісовою рослинністю, заліснення яких відбулося природним шляхом, а тому відповідають критеріям самозалісених ділянок відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів.

16 жовтня 2025 року рішенням сорок дев`ятої сесії VIII скликання Коростенської міської ради «Про віднесення земельних ділянок Коростенської міської територіальної громади до самозалісених» №2497 до самозалісених віднесені земельні ділянки, які розташовані на території коростенської міської територіальної громади: :02:000:0006, :15:000:0024, :07:000:0126, :02:000:0025, :09:000:0061, :05:000:0219, :06:000:0104. Також зазначеним рішенням доручено Управлінню земельних відносин та комунальної власності виконавчого комітету Коростенської міської ради подати матеріали про внесення відомостей про належність їх до угідь самозалісених ділянок до Державного земельного кадастру.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що відповідач вчиняє дії, направлені на прийняття рішень щодо віднесення земельних ділянок, названих у додатку до подання Управління, до самозалісених.

Тим часом, з огляду на неналежну підготовку зазначеного подання, що виразилась у включенні до переліку земельних ділянок таких, щодо яких відповідне рішення відповідачем прийняте бути не може, суд погоджується з твердженням останнього про необхідність детальної перевірки наданої у поданні інформації.

Також суд зауважує, що наведеними вище положеннями законодавства не встановлені строки прийняття, зокрема, органом місцевого самоврядування, рішення за результатами розгляду подання Управління щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених. Не названо таких норм і у позовній заяві.

Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку про безпідставність тверджень прокуратури щодо допущення відповідачем бездіяльності, що обумовлює ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У контексті оцінки решти доводів сторін слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у цій справі.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно зі статтею 90 названого Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд уважає, що у задоволенні позову належить відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову Коростенській окружній прокуратурі в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства та Державної екологічної інспекції Поліського округу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

18.02.26