Справа № 620/15762/24
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не підготовці та не направленні до комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореної в Міністерстві оборони України, довідки про безпосередню участь ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, згідно з вимогами додатка 6 до Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 20.08.2014 року;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про безпосередню участь у заходах із забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, за формою, встановленою додатком 6 до Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 20.08.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач приймав безпосередню участь у бойових діях, проте відповідачем протиправно не видано довідку за формою, встановленою законодавством України, яка б слугувала підставою для надання статусу учасника бойових дій, чим на думка позивача, порушено його права та законні інтереси.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 04.02.2026.

02.12.2025, під № 34151 до суду від сторони відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

05.12.2025, під № 34768 від сторони позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

04.02.2026 судом оголошено по справі перерву, продовжено строк розгляду апеляційної скарги.

У судове засідання 18.02.2026 сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату та час апеляційного розгляду.

Від представника військової частини надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, проте, колегія суддів вирішила відмовити у його задоволенні, у зв`язку з ненаданням суду доказів відсутності інших уповноважених представників у військової частини.

Розгляд апеляційної скарги здійснюється в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.02.2022 №2, позивача з 25.02.2022 зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 (а.с.22).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 15.09.2022 №197, позивача з 15.09.2022 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с.23).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2022 №6, позивач з 01.03.2022 знятий з усіх видів грошового забезпечення та вважається таким, що самовільно залишив пункт постійної дислокації (а.с.105).

З акта службового розслідування, затвердженого 15.07.2022 командиром Військової частини НОМЕР_1 встановлено, що зокрема, позивач з 26.02.2022 не виконував обов`язки, самовільно залишив місце служби із зброєю (а.с.142-148).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 15.07.2022 № 69, зокрема, на позивача за порушення вимог статті 65 Конституції України, статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, за самовільне залишення місця служби, відповідно до вимог пункту «б» статті 48 на підставі статті 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України накладено дисциплінарне стягнення - «догана» (а.с.170-173).

Згідно із довідкою від 13.06.2025 №5/9893ф про нараховане та виплачене грошове забезпечення, позивачу у період з лютого 2022 року та червень 2022 року виплачувалось грошове забезпечення, зокрема, додаткова винагорода у розмірі 30 000,00 грн. (а.с.184).

ІНФОРМАЦІЯ_1 листом від 12.06.2023 №1/1575 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з проханням надати пакет документів на позивача для подальшого направлення на комісію з питань розгляду документів щодо визнання учасником бойових дій (а.с.25).

Листом від 10.07.2023 №1703/в Військова частина НОМЕР_1 повідомила про неможливість надання документів так, як позивач відсутній в списках, в бойових розпорядженнях та журналах бойових дій (а.с.36).

З рапорту командира Військової частини НОМЕР_2 від 26.05.2022 №1142, що був поданий на командира Військової частини НОМЕР_1 вбачається, що солдат ОСОБА_2 подав рапорт, що з 01.03.2022 по 31.03.2022 позивач відповідно до бойового розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 від 28.03.2022 №125/дск, приймав безпосередню участь у діях та забезпеченні заходів національної безпеки та оборони, здійснювали охорону та оборону м. Чернігова на ВОП «ІНФОРМАЦІЯ_4» у районі АДРЕСА_2 , під командуванням ОСОБА_3 підрозділ здійснював функції блок-поста, заходи щодо недопущення прориву противнику в глиб міста (а.с.24).

Згідно з витягом із бойового розпорядження з підтримки військ в операції ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » командира Військової частини НОМЕР_2 №125/дск, старшому блок-поста «ІНФОРМАЦІЯ_4» було видане бойове завдання, а саме: здійснити переміщення, перейти в підпорядкування командира стрілецької роти, перейти до оборони першого ешелону оборони (а.с.131).

Листом від 24.05.2025 № 1511/1444з, Військова частина НОМЕР_2 на ухвали суду від 06.02.2025 повідомила, що оскільки довідка про безпосередню участь позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України командиром військової частини видається лише військовослужбовцям, що брали таку участь, перебуваючи безпосередньо в штаті військової частини, то військова частина НОМЕР_2 не має можливості надати таку довідку (а.с.129).

Також, Військова частина НОМЕР_2 надала рапорт ОСОБА_3 від 23.05.2022 на ім`я командира Військової частини НОМЕР_2 про те, що позивач з 01.03.2022 по 31.03.2022 брав участь у діях та забезпеченні заходів національної безпеки та оборони, здійснювали охорону та оборону м. Чернігова на ВОП «ІНФОРМАЦІЯ_4» у районі АДРЕСА_2 у складі групи під командуванням ОСОБА_3 (а.с.130).

Вважаючи, що відповідачем порушено права та законні інтереси позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що саме на командира військової частини у якій проходив військову службу військовослужбовець, що безпосередньо брав участь у бойових діях, або виконував бойові завдання, покладено обов`язок видати довідку про безпосередню участь позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України. Позивач з 01.03.2022 по 31.03.2022 фактично не проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , а отже, не міг виконувати будь яких наказів/ розпоряджень командира цієї військової частині, оскільки самовільно перемістився до військової частини НОМЕР_2 , хоча у військовій частині позивач обліковувався, як такий, що самовільно залишив місце несення служби.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк не було враховано:

- відповідач не оспорює той факт, що позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 25.02.2022 по 15.09.2022 та був звільнений у відставку з виключенням з військового обліку «за станом здоров`я»;

- доводи відповідача та висновки суду, фактично зводяться до того, що для видачі довідки позивач повинен бути вказаний в журналі бойових дій Військової частини НОМЕР_1 та в бойових розпорядженнях командира Військової частини НОМЕР_1 в період, з 25.02.2022 по 31.03.2022, але позивач відсутній в бойових розпорядженнях командира Військової частини НОМЕР_1 у вказаний період, аналогічна ситуація з журналом бойових дій - прізвище позивача в ньому не значиться;

- однак, саме протиправна бездіяльність відповідача щодо невключення відомостей відносно позивача до бойових розпоряджень командира Військової частини НОМЕР_1 та до журналу бойових дій Військової частини НОМЕР_1 за період з 01.03.2022 по 31.03.2022 року, є предметом оскарження у даній справі;

- відсутність записів у журналі бойових дій Військової частини НОМЕР_1 не може бути підставою для невидачі довідки позивачу;

- права позивача щодо отримання підтверджуючих документів для надання останньому статусу учасника бойових дій, є порушеними та вимагають їх відновлення в судовому порядку;

- висновки суду, не спростовують наведених аргументів позивача щодо протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII, учасниками бойових дій визнаються, зокрема, військовослужбовці Збройних Сил України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Механізм надання статусу учасника бойових дій, зазначений в абзаці 1 пункту 19 частини першої статті 6 Закону №3551-XII, визначений Порядком №413.

Так, згідно норм абз. 2 п. 2 Порядку № 413 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), статус учасника бойових дій надається, крім інших, військовослужбовцям Збройних Сил, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Статус учасника бойових дій надається особам, зазначеним в абзаці другому пункту 2 цього Порядку, які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, за умови виконання ними особисто або у складі військової частини (органу, підрозділу), установи та закладу бойових (службових) завдань, проведення розвідувальних заходів, зокрема, які отримали травми (поранення, контузії, каліцтва) (пункт 2-1 Порядку № 413).

Відповідно до норм абз. 10 п. 4 Порядку № 413, для осіб, які брали участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, підставою для надання статусу учасника бойових дій є довідка за формою згідно з додатком 6.

Особи, зазначені в абзаці десятому пункту 4 Порядку №413, за власним бажанням можуть додавати інші документи, які містять докази та підтверджують факт виконання ними особисто або у складі військової частини (органу, підрозділу), установи та закладу бойових (службових) завдань (абзац одинадцятий пункту 4 Порядку №413).

Абзацом п`ятим пункту 6 Порядку № 413, установлено, що для надання статусу учасника бойових дій особи, зазначені в абзаці другому пункту 2 цього Порядку, які брали участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій протягом 30 календарних днів з дня участі осіб у виконанні бойових (службових) завдань, у проведенні розвідувальних заходів, отримання травм (поранень, контузій, каліцтв) зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу особи, довідки за формою згідно з додатком 6.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 413, у разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій, особи, зазначені в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку, можуть самостійно звернутися до відповідної комісії.

Тож, з наведеного слідує, що протягом 30 календарних днів з дня участі осіб у виконанні бойових (службових) завдань, командири (начальники) військових частин зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини, у складі яких проходили службу особи, довідку за формою згідно з додатком 6.

Водночас, як доцільно зауважив суд першої інстанції, обов`язковою умовою для надання статусу учасника бойових дій, є встановлення факту безпосередньої участі особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та виконання нею особисто або у складі військової частини (органу, підрозділу), установи та закладу бойових (службових) завдань.

При цьому, наявність таких обставин, є правовою підставою для подачі командирами (начальниками) військових частин на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини, у складі яких проходили службу особи, довідки за формою згідно з додатком 6.

Під час судового розгляду суд встановив, що позивач був зарахований з 25.02.2022 у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 .

Водночас, позивач у судовому засіданні пояснив, що він з іншими військовослужбовцями з 25.02.2022 знаходився на АДРЕСА_1 . 01-03 березня 2022 року був удар по 18 школі і пілот, що здійснив цей удар пролетів над приміщенням, де знаходились військовослужбовці і їм надійшов наказ розійтись. Після вказаних подій позивач сам вирішив піти до свого знайомого ОСОБА_2 на блок-пост по АДРЕСА_1 . На вказаному блок- пості позивач у березні 2022 року здійснював перевірку документів та інші функції блок-поста під безпосереднім керівництвом свого знайомого. Також, пояснив, що він повинен був охороняти склади, але був хаос. Позивач не знав, що це інша військова частини, жодних команд на несення служби на блок-пості не отримував.

Свідок, ОСОБА_4 , у судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що познайомився з позивачем на початку війни на АДРЕСА_1 , коли мобілізувалися в ІНФОРМАЦІЯ_3 . До 3 березня 2022 року знаходився на АДРЕСА_1 . Йому запропонували увійти в групу для виконання бойових завдань. 3 березня 2022 року їх пошикували, у цей час відбувся авіаудар і їм сказали розійтись. Згодом йому зателефонували і він у складі групи перемістився до іншого місця. Орієнтовно 5 та 7 березня 2022 року свідок бачив позивача на блок-посту по АДРЕСА_1 , де позивач виконував перевірку документів. Більше свідок у березні 2022 року позивача не зустрічав. 17-18 березня 2022 свідок був переміщений до АДРЕСА_3 і позивача більше не бачив.

Ураховуючи надані ОСОБА_4 свідчення під час судового розгляду, суд першої інстанції критично поставився до наданих до суду пояснення свідка ОСОБА_4 , в яких свідок підтвердив, що з 01.03.2022 по 31.03.2022 позивач безпосередньо приймав участь у бойових діях та забезпеченні заходів національної безпеки та оборони, здійснював охорону та оборону м. Чернігова на ВОП «ІНФОРМАЦІЯ_4» (а.с.28).

Судом встановлено, що в рапорті командира Військової частини НОМЕР_2 вказано, що позивач в період з 01.03.2022 по 31.03.2022 виконував бойове розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 від 28.03.2022 №125/дск, згідно з яким було видано бойове завдання: здійснити переміщення, перейти в підпорядкування командира стрілецької роти, перейти до оборони першого ешелону оборони.

Водночас, під час розгляду справи позивач пояснив, що в період з 01.03.2022 по 31.03.2022 він постійно перебував на блок-пості " ІНФОРМАЦІЯ_4 " по АДРЕСА_2 і не здійснював переміщення до іншого місця.

Окрім того, бойове розпорядження датоване 28.03.2022, тому не може бути застосовне на період до його винесення, з цих підстав суд відхиляє доводи представника позивача, що вказаний рапорт підтверджує виконання бойових завдань згідно з бойовим розпорядженням командира Військової частини НОМЕР_2 від 28.03.2022 №125/дск.

Слід зауважити, що ОСОБА_1 проходив службу саме при Військовій частині НОМЕР_1 в період з 25.02.2022 по 15.09.2022 року та був звільнений у відставку з виключенням з військового обліку «за станом здоров`я».

Як зазначено апелянтом у апеляційній скарзі, він, приймав участь у бойових діях та забезпеченні заходів з національної безпеки та оборони, здійснював охорону та оборону м. Чернігова на ВОП « ІНФОРМАЦІЯ_4 » в районі АДРЕСА_2 під командуванням солдата ОСОБА_5 . Підрозділ здійснював функції блок-поста, заходи щодо недопущення прориву противника вглиб міста.

Водночас, колегія суддів зауважує, що для видачі даної довідки апелянт мав бути вказаний в журналі бойових дій Військової частини НОМЕР_1 та в бойових розпорядженнях командира Військової частини НОМЕР_1 в період, як вказує апелянт з 25.02.2022 по 31.03.2022, проте ОСОБА_1 відсутній в бойових розпорядженнях командира Військової частини НОМЕР_1 у вказаний період, як і у журналі бойових дій. Протилежного, суду не доведено.

Тому, підтвердити факт безпосередньої участі апелянта у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, Військова частина НОМЕР_1 , як суб`єкт владних повноважень та відповідач у даному спорі, не має фактичних та правових підстав.

Військова частина НОМЕР_1 , не має підстав надати позивачу довідку або інші документи, які б підтвердили участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у зв`язку з чим, отримавши запит Начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 12.06.2023 №1/1575, військова частина відмовила в наданні документів, які б підтверджували участь ОСОБА_1 в бойових діях в зазначений період.

Так, до позовної заяви було додано пояснення свідків, завірені нотаріально, які засвідчують, що неодноразово зустрічали ОСОБА_1 на бойових позиціях, водночас, вказані особи не були командирами підрозділу, де проходив службу апелянт, а також до позовної заяви не було додано доказів того, що свідки отримали статус учасника бойових дій саме за спірний період. Також, залишається без відповіді і обставини того, що ОСОБА_1 з 01.03.2022 рахувався, як особа, яка самовільно залишила місце несення служби. Даний факт не заперечувався апелянтом в суді першої інстанції.

У контексті доводів апеляційної скарги та обставин, на які посилається позивач, колегія суддів зауважує, що військовослужбовець не має права самостійно вирішувати які завдання, під чиїм

командуванням та де йому виконувати, без відповідного наказу командира переміщатися з однієї військової частини до іншої. Водночас, як встановлено судом, апелянт самостійно перемістився на блок-пост до свого знайомого ОСОБА_3 , хоча наказів на відрядження, переміщення, переведення апелянта з Військової частини НОМЕР_1 до Військової частини НОМЕР_2 не приймалось.

Щодо виплати грошового забезпечення, зокрема додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 у спірний період, на думку колегії суддів, вказана виплата не є беззаперечним доказом участі позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

До того ж, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2022 №6, позивача з 01.03.2022 знято з усіх видів грошового забезпечення та він вважається таким, що самовільно залишив пункт постійної дислокації та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.07.2022 № 69 на позивача за самовільне залишення місця служби, накладено дисциплінарне стягнення - «догана».

Вказані накази не скасовані і питання про їх скасування не є предметом позову у цій справі, на що цілком доречно звернув увагу і суд першої інстанції.

Водночас, позивач з 01.03.2022 по 31.03.2022 фактично не проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , а отже, не міг виконувати будь яких наказів/ розпоряджень командира цієї військової частині, оскільки самовільно перемістився до військової частини НОМЕР_2 .

Колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем у межах даного спору, було доведено правомірність не підготовки та не направлення до комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореної в Міністерстві оборони України, довідки про безпосередню участь ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, згідно з вимогами додатка 6 до Постанови Кабінету Міністрів України № 413 від 20.08.2014.

Отже, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко