Справа № 400/8151/25
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2026-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 р. № 400/8151/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Біоносенко В. В., розглянув у порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін, адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1
до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), просп. Дмитра Яворницького, 21А,м. Дніпро,Дніпровський р-н, Дніпропетровська обл.,49005,
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом, в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.12.2019 по 19.01.2023 включно; зобов`язати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.12.2019 по 19.01.2023 включно у розмірі 104060,46 гривень.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 27.12.2019 його було звільнено з посади головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС територіального управління юстиції у Миколаївській області за переведенням для подальшої роботи у Південному міжрегіональному управління і Міністерства юстиції (м. Одеса) згідно наказу №6285/06 від 24.12.2019. При звільненні з позивачем було не в повному обсязі проведено розрахунок, з в`язку з чим він звернувся до суду. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 по справі №400/8795/24, що набрало законної сили 23.06.2025 стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 не нараховану та невиплачену частину заробітної плати у 2019 році на загальну суму 42 900,84 грн., з яких: 2 468,82 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 2 дні відпустки у 2019 році наданої наказом від 18.04.2019 за № 437/07; 12 309,10 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 10 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 03.06.2019 за № 700/07; 18 568,95 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 05.07.2019 за № 962/07; 5 400,07 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати грошової компенсації 13 днів щорічної основної відпустки у 2019 році наданої наказом від 24.12.2019 за № 6285/06; 4 153,90 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати грошової компенсації 10 днів щорічної додаткової відпустки у 2019 році наданої наказом від 20.12.2019 за № 6098/06. 24.06.2025 позивач звернувся до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) із заявою про добровільне виконання рішення МОАС по справі №4008795/24 та виплату середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, на що отримав відповідь про те, що рішення не передбачає нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду. 25.07.2025 на банківський рахунок позивача надійшли кошти у загальній сумі 34535,18 гривень на виконання зазначеного рішення суду. На переконання позивача , відповідачем порушено його право в частині несвоєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні та у відповідача виник обов`язок на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За обрахунком позивача, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 104060,46 гривень.

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. В письмовому відзиві послався на те, що у відповідності до статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на роботодавця відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини роботодавця. Проте, в даному випадку спір стосувався невключення винагороди державним виконавцям при обчисленні середньої заробітної плати Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Одеса), тобто відсутня вина відповідача. Оскільки, вина у відповідача відсутня, у повній мірі неси відповідальність, передбачену ст.117 КЗпП України, відповідач не може.

Враховуючи воєнний стан, та з метою безпеки учасників судового процесу, судом не призначалось судове засідання.

За відсутності клопотань про розгляд справи у судовому засіданні, суд розглянув справу 19.02.2026 в порядку письмового провадження.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працював на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області .

Наказом від 24.12.2019 №6285/06 ОСОБА_1 звільнено з посади головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 27.12.2019 року, за переведенням для подальшої роботи в Південному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м.Одеса), пункт 5 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Пунктом 2 наказу №6285/06 від 24.12.2019 передбачено проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку з виплатою грошової компенсації за 5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за вислугу років за період з 20.09.2018 по 20.09.2019; 8 (вісім) календарних днів невикористаної щорічної відпустки за вислугу років за період роботи з 20.09.2019 по дату звільнення.

Не погоджуючись з сумою остаточного розрахунку, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 по справі №400/8795/24 визнано протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що полягає у невключенні: частини виплаченої заробітної плати у сумі 412265,08 грн., до розрахунку оплати 2 дні відпустки у 2019 році наданої наказом від 18.04.2019 за № 437/07; частини виплаченої заробітної плати у сумі 412265,08 грн., до розрахунку оплати 10 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 03.06.2019 за № 700/07; частини виплаченої заробітної плати у сумі 412265,08 грн., до розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 05.07.2019 за № 962/07; частини виплаченої заробітної плати у сумі 144556,19 грн., до розрахунку оплати грошової компенсації за 13 днів невикористаної щорічної основної відпустки відповідно до наказу від 24.12.2019 за № 6285/06; частини виплаченої заробітної плати у сумі 144556,19 грн., до розрахунку оплати грошової компенсації за 10 днів невикористаної щорічної додаткової відпустки відповідно до наказу від 20.12.2019 за № 6098/06; стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 не нараховану та невиплачену частину заробітної плати у 2019 році на загальну суму 42 900,84 грн., з яких: 2 468,82 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 2 дні відпустки у 2019 році наданої наказом від 18.04.2019 за № 437/07; 12 309,10 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 10 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 03.06.2019 за № 700/07; 18 568,95 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2019 році наданої наказом від 05.07.2019 за № 962/07; 5 400,07 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати грошової компенсації 13 днів щорічної основної відпустки у 2019 році наданої наказом від 24.12.2019 за № 6285/06; 4 153,90 грн. - частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати грошової компенсації 10 днів щорічної додаткової відпустки у 2019 році наданої наказом від 20.12.2019 за № 6098/06.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2025 рішення МООАС від 19.12.2024 по справі №400/8795/24 залишено без змін.

24.06.2025 ОСОБА_1 звернувся до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про добровільне виконання рішення МОАС від 19.12.2024 по справі №400/8795/24, нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100.

Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) листом від 15.07.2025 №3205/С-3811-14.4/14.4-07 повідомило позивача по те, що рішення зазначеної категорії виконуються органами Казначейства. Щодо нарахування та виплати середнього заробітку Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції зазначило, що рішення МОАС від 19.12.2024 по справі №400/8795/24 не передбачає нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Застосування статті 117 КЗпП України передбачається за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум.

Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконало рішення суду по справі №400/8795/24 25.07.2025, перерахувавши на банківський рахунок позивача кошти в загальній сумі 34535,18 гривень.

Оскільки відповідачем не здійснено нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивач звернувся до суду з цим позовом, розрахувавши суму середнього заробітку у розмірі 104060,46 грн за період з 28.12.2019 по 19.01.2023.

Отже, предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП України.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у редакції Закону 2352-ІХ, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає, що в силу вищенаведених законодавчих норм, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

В контексті спірних правовідносин, суд застосовує висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №489/6074/23, викладені у постанові від 08.10.2025, яка вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, що набрала чинності 19 липня 2022 року. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 про те, що з прийняттям Закону № 2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.

Так, переглядаючи справу № 489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, нагадала, що у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).

Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.

З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».

При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.

Законом № 2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».

Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Зі змісту наведеної норми Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.

Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.

Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.

За позицією Великої Палати Верховного Суду, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.

Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.

Велика Палата Верховного Суду повторила, що Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-то розумності, справедливості та пропорційності варто застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.

Статтю 117 КЗпП України необхідно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.

У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:

«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».

В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, варто зазначити, що застосовуючи критерії, наведені у згаданій Великою Палатою у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.

Зокрема, у пунктах 58- 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Лінгвістичне тлумачення тексту цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Зазначений підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано апеляційним судом зокрема й у справі № 489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23).

Отже, для цілей обчислення середнього заробітку у справі, що розглядається, з урахуванням наведених позицій суду касаційної інстанції підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Аналогічні висновки щодо врахування постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 містяться і в постанові Верховного Суду від 17.12.2025 по справі № 420/22799/24.

Як було встановлено вище, на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 по справі № 400/8795/24 відповідач 25.07.2025 виплатив частину заробітної плати за 2019 рік в розмірі 34535,18 грн.

З огляду на статтю 117 КЗпП України максимальний період нарахування середнього заробітку обмежений шістьма місяцями. Відповідно до матеріалів справи це період: з 24.12.2029 (наступного дня після звільнення) і до 24.06.2019, і він становить 183 календарних дні.

За рішенням суду від 19.12.2024 по справі №400/8795/24 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу недоплачену частину заробітної плати у 2019 р в сумі 42900,84 грн.

Згідно наказу № 6285/06 від 24.12.2019 з відповідачем проведено остаточний розрахунок з виплатою компенсації за 13 календарних днів в сумі 5296,85 грн.

Отже, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат становить 48196,85 грн.

Тож, сума недоплаченого грошового забезпечення (42900,84 грн) від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат (48196,85 грн) становить 89%.

Як вбачається з розрахункових листів за жовтень-листопад 2019 року, середньоденний заробіток позивача складає 460 грн. (19780,34 грн /43).

Відтак, середній заробіток під час затримки розрахунку при звільненні дорівнює: 84180 грн (460 грн х183 дні).

Відповідно до формули, викладеної у постанові Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, суд визначає, що розмір середнього заробітку, що відповідає відсотку невиплачених сум при звільненні, складає 74920,20 грн (84180 грн х 88%).

Оскільки сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні більша за суму виплаченої позивачу суми недоплаченої частини розрахунку, що свідчить про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, суд, застосувавши принцип співмірності, для визначення справедливої компенсації позивачу встановлює її розмір у сумі невиплаченої суми при звільненні - 42900,84 грн

Вирішуючи спір, з урахуванням заявлених вимог, які полягають у зобов`язанні відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає, що вірним способом захисту є стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.12.2019 по 25.06.2020, який обраховується в межах шести місяців (183 дні) - у сумі 42900,84 грн.

Такий спосіб захисту відповідає сталій правовій позиції Верховного Суду, які суд застосовує в межах цієї справи, та полягає в ефективності, що в разі невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Позов задовольнити частково.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги, суд використовуючи повноваження передбачені ч.2 ст.9 КАС України, самостійно визначає формулювання резолютивної частини судового рішення, з метою її більш ефективного виконання та надання повного захисту правам позивача.

Сума сплаченого позивачем судового збору в розмірі 968,96 гривень підлягає відшкодуванню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 139, 241, 244, 242 - 246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_1 ) до Південного міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (просп. Дмитра Яворницького, 21А,м. Дніпро,Дніпровський р-н, Дніпропетровська обл.,499) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

3. Стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (пр-т Дмитра Яворницького, 21 А, Дніпро, Дніпропетровський район, Дніпропетровська область, 49005, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2019 по 24.06.2020 у розмірі 42900,84 (сорок дві тисячі дев`ятсот гривень вісімдесят чотири коп) гривень.

4. В задоволенні позовних вимог щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2020 по 19.01.2023 та у розмірі 104060,46 гривень, відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (просп. Дмитра Яворницького, 21А,м. Дніпро,Дніпровський р-н, Дніпропетровська обл.,499) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 968,96 (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість коп) гивень..

6. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Біоносенко

Рішення складено в повному обсязі 19.02.2026