Справа № 420/37156/25
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2026-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов через підсистему «Електронний суд» адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ), в якому позивачка просить суд:

визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати йому - ОСОБА_1 , додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення з 13.03.2025 по 13.03.2025 в медичній роті НОМЕР_1 , з 14.03.2025 по 25.04.2025 КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради, з 26.05.2025 по 24.06.2025 та з 24.06.2025 по 24.07.2025 в КНП «Багатопрофільний шпиталь ветеранів» Одеської обласної ради, з 30.07.2025 по 06.08.2025 у ВЧ НОМЕР_2 у розмірі по 100 000 грн пропорційно із розрахунку на місяць;

зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому - ОСОБА_1 , додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення у розмірі по 100 000 грн пропорційно в розрахунку на місяць з урахуванням попередньо виплачених сум додаткової винагороди за період часу з 13.03.2025 по 13.03.2025 в медичній роті НОМЕР_1 , з 14.03.2025 по 25.04.2025 КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради, з 26.05.2025 по 24.06.2025 та з 24.06.2025 по 24.07.2025 в КНП «Багатопрофільний шпиталь ветеранів» Одеської обласної ради, з 30.07.2025 по 06.08.2025 у ВЧ НОМЕР_2 ;

визнати противними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати йому - ОСОБА_1 , грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на 1 січня відповідного календарного року, відповідно до п.4 постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704, за період з 26.11.2024 по 30.09.2025;

зобов`язати в/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату йому - ОСОБА_1 , грошового забезпечення військовослужбовця із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2024 згідно ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» за період служби з 26.11.2024 по 31.12.2024 з урахуванням раніше проведених виплат;

зобов`язати в/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату йому - ОСОБА_1 , грошового забезпечення військовослужбовця із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2025 згідно ЗУ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» за період служби з 01.01.2025 по 30.09.2025 з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 26.11.2024 року він мобілізований та проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , яка здійснювала нарахування та виплату його грошового забезпечення під час проходження служби до виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 30.09.2025 року.

Також позивачем вказано, що 09.03.2025 року внаслідок підриву на ПФМ-1 під час виконання бойового завдання за призначенням, знаходячись в засобах індивідуального захисту, отримав вибухове поранення: часткову тамбутацію правої стопи. Поранення отримане при безпосередній участі у бойових діях, під час захисту Батьківщини, при виконанні бойових завдань, у складі підрозділу в/ч НОМЕР_1 , травма відноситься до тяжких.

У зв`язку з отриманим пораненням він перебував на стаціонарному лікуванні з 13.03.2025 в медичній роті в/ч НОМЕР_1 , з 14.03.2025 по 25.04.2025 КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради, з 26.05.2025 по 24.06.2025 та з 24.06.2025 по 24.07.2025 в КНП «Багатопрофільний шпиталь ветеранів» Одеської обласної ради, з 30.07.2025 по 06.08.2025 у в/ч НОМЕР_2 .

На підставі абз.1-2 п.1 Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022 (далі Постанова №168) військовослужбовцям Збройних Сил, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби) виплачується додаткова винагорода збільшена до 100000 грн.

Позивач зазначив, що в/ч НОМЕР_1 не виплачувалась передбачена Постановою №168 збільшена додаткова винагорода за період з 13.03.2025 по 06.08.2025 під час стаціонарного лікування, що він вважає протиправним.

Також позивач вважає протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати йому грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на 1 січня відповідного календарного року, відповідно до п.4 постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704 за період з 26.11.2024 по 30.09.2025 року.

Ухвалою суду від 07.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в електронній формі.

Ухвалою суду від 24.11.2025 року зобов`язано відповідача надати до суду докази, а саме: довідку про нараховане та виплачене позивачу грошове забезпечення за 2025 рік із зазначенням відомостей про виплачену збільшену до 100 000 грн додаткової винагороди; розрахунок посадового окладу та окладу за військове звання, виплачені позивачу впродовж 2025 року.

Ухвалою суду від 06.01.2026 року долучено до матеріалів справи №420/37156/25 довідку від 22.11.2025 року №954-1364 про нараховане та виплачене ОСОБА_1 грошове забезпечення за 2025 рік із зазначенням відомостей про виплачену збільшену до 100 000 грн додаткової винагороди. Запропоновано позивачу ОСОБА_1 надати до суду до 20.01.2026 року пояснення з урахуванням наданої довідки щодо позовних вимог про виплату та нарахування додаткової винагороди за час лікування. Зупинено провадження у справі №420/37156/25 до 20.01.2026 року.

У відзиві на позову, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що відповідно до довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивачу виплачені належні йому суми за час перебування на лікуванні.

Крім того, відповідач вказує, що під час проходження позивачем служби за спірний період, останній нараховувалося грошове забезпечення без порушення чинного законодавства, оскільки протягом спірного періоду зміни розміру прожиткового мінімуму, який є розрахунковою величиною для нарахування та виплати грошового забезпечення позивачці, КМУ не вносились.

До суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вказує військова частина має виплатити позивачу 100000 грн щомісячно з березня 2025 року по вересень 2025 року. При цьому, відповідачем вказана винагорода виплачена лише в липні 2025 року в розмірі 10000 грн, виплат за інший період не здійснено.

Ухвалою від 20.02.2026 року провадження у справі поновлено.

Справа розглянута в письмовому провадженні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_3 ) проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).

Наказами командира в/ч НОМЕР_4 , а саме:

№127-РС від 26.09.2025 року матроса ОСОБА_1 , розвідника оператора 3 розвідувального відділення 3 розвідувального взводу розвідувальної роти в/ч НОМЕР_1 , звільнено на підставі п.п. «б» (за станом здоров`я) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

№284 від 30.09.2025 (по стройовій частині) матроса ОСОБА_1 з 01.10.2025 року виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення, та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 . З продовольчого забезпечення виключено з 02.10.2025 року.

У наказі №284 від 30.09.2025 зазначено, що календарна вислуга років позивача у Збройних Силах України станом на 01.10.2025 року складає 02 роки 08 місяців 17 днів.

Під час виконання бойового завдання 09.03.2025 року об 20:15 год позивачем отримано травму - часткова травматична ампутація правої ступні внаслідок підриву на ПФН-1, що підтверджується первинною медичною карткою форми №100.

13.03.2025 року позивачу в медичній роті в/ч НОМЕР_1 проведено оперативне втручання (ампутація рівня С-н/з правої гомілки), що підтверджується додатком до медичної картки форми №100.

В подальшому позивач перебував на стаціонарному лікуванні:

з 14.03.2025 по 25.04.2025 КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради, де: 16.03.2025 року проведене оперативне лікування у вигляді ревізії, дебридменту ампутаційної кукси нижньої третини правої гомілки, 08.04.2025 року проведено оперативне лікування у вигляді реампутації, формування ампутаційної кукси в ділянці середньої третини правої гомілки (виписка із медичної карти стаціонарного хворого №6081);

з 26.05.2025 по 24.07.2025 в КНП «Багатопрофільний шпиталь ветеранів» Одеської обласної ради (виписки із медичної карти стаціонарного хворого №705 та №888).

Госпітальною ВЛК в/ч НОМЕР_2 проведено огляд позивача, за результатом якого складено свідоцтво про хворобу №2025-0805-1108-4097-0 від 05.08.2025, згідно з яким у період з 30.07.2025 по 06.08.2025 позивач також перебував на обстеженні у в/ч НОМЕР_2 щодо визначення придатності до військової служби.

Згідно з свідоцтвом про хворобу №2025-0805-1108-4097-0 від 05.08.2025 діагноз позивача - наслідки мінно-вибухової травми (09.03.2025 року): вогнепального осколкового сліпого поранення правої стопи з вогнепальним переломом п`яткової та таранної кісток, дефектом м`яких та кісткової тканин, турнікетного синдрому правої нижньої кінцівки, лікованого оперативно у вигляді відсутності правої нижньої кінцівки на рівні верхньої третини гомілки з фантомним болем правої нижньої кінцівки зі значним порушенням функції.

Також у свідоцтві вказано, що травма пов`язана із захистом Батьківщини, за ступенем тяжкості відповідно до наказу МОЗ України від 04.07.2007 №370 травма відноситься до тяжких.

Крім того між стаціонарним лікуванням у період з 26.04.2025 по 25.05.2025 року позивач перебував у відпустці 30 календарних діб, що підтверджується відпускним квитком в/ч НОМЕР_1 №1376 від 26.04.2025 року.

Згідно з витягом №196/25/203/В від 28.10.2025 з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання ДУ «УКРДЕРЖНДІМСПІ МОЗ УКРАЇНИ» №196/25/203/Р від 28.10.2025 позивачу з 22.10.2025 року встановлено інвалідність ІІ групи безстроково.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати йому за 13.03.2025, а також періоди з 14.03.2025 по 25.04.2025, з 26.05.2025 по 24.07.2025 та з 30.07.2025 по 06.08.2025 збільшеної до 100000 грн додаткової винагороди, а також дії в/ч НОМЕР_1 щодо виплати йому грошового забезпечення зі зменшеного посадового окладу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з абз.1 ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частинами 2-3 статті 9 Закону №2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Відповідно до абз.1 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (далі Порядок №260).

Згідно з п.2 Порядку №260 грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать, зокрема, винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією РФ в Україні введений воєнний стан з 24.02.2022, який неодноразово продовжувався та наразі триває.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №168, яка набрала чинності 28.02.2022 та застосовується з 24.02.2022.

За змістом п.1 Постанови №168 встановлено, що на період воєнного стану особам, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій РФ території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, розмір такої додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Відповідно до п.1-2 Постанови №168 до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні (отримують медичну та/або реабілітаційну допомогу у сфері охорони здоров`я в стаціонарних умовах) в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Відповідно до п.11 Розділу XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (далі Порядок №260) у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.

Відповідно до п.12 Порядку №260 підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини. Така довідка видається відповідно до наказу командира військової частини про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва) військовослужбовцем.

Таким чином умовами виплати збільшеної до 100 000 грн додаткової винагороди пораненим військовослужбовцям ЗСУ є: 1) отримання поранення пов`язаного із захистом Батьківщини; 2) перебування на стаціонарному лікуванні (отримання медичної та/або реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я в стаціонарних умовах); 3) або перебування у відпустці після отриманням тяжкого поранення.

Судом встановлено, що 13.03.2025 позивачу проведено оперативне втручання в медичній роті в/ч НОМЕР_1 . Також позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 14.03.2025 по 25.04.2025 КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради, з 26.05.2025 по 24.07.2025 в КНП «Багатопрофільний шпиталь ветеранів» Одеської обласної ради. Крім того позивач з 30.07.2025 по 06.08.2025 перебував на лікуванні в/ч НОМЕР_2 , ВЛК якої 05.08.2025 проведено його медичний огляд.

Серед іншого судом встановлено, що з 26.04.2025 по 25.05.2025 року позивач перебував у відпустці, за результатом отримання тяжкої травми.

Суд вважає, що право на таку винагороду виникає у позивача, починаючи з 13.03.2025 дати проведення першого оперативного втручання, яке відбулося у стаціонарних умовах медичної роти в/ч НОМЕР_1 . Це право також охоплює періоди подальшого стаціонарного лікування з 14.03.2025 по 25.04.2025 у КНП «Одеська обласна клінічна лікарня», а також з 26.05.2025 по 24.07.2025 у КНП «Багатопрофільний шпиталь ветеранів». Окрім того, позивач підлягає включенню до наказів на виплату винагороди і за період перебування у відпустці з 26.04.2025 по 25.05.2025, оскільки вона була надана у зв`язку з перенесеним тяжким пораненням, що прямо передбачено нормами Постанови №168 та Порядку №260 як окрема підстава для нарахування.

При цьому, згідно з рапортом командира розвідувальної роти в/ч НОМЕР_1 від 02.09.2025 командира в/ч НОМЕР_1 повідомлено, що додаткову винагороду за періоди перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я або перебуванні у відпустці для лікування після поранення матросу ОСОБА_1 у розмірі 100000 гривень нараховано та сплачено за період з 26.04.2025 по 23.06.2025 в/ч НОМЕР_1 . Також повідомлено, що подано рапорт від 28.08.2025 про включення до наказів про виплату додаткової винагороди за періоди з 14.03.2025 по 25.04.2025 та з 24.06.25 по 25.07.2025.

Судом з наданої відповідачем довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 від 29.11.2025 року №954-1364 встановлено, що позивачу нарахована додаткова винагорода відповідно до Постанови КМУ №168 в розмірі 100000 грн за наступні періоди:

з 26.04.2025 року по 30.04.2025 року;

з 01.05.2025 року по 31.05.2025 року;

з 01.06.2025 року по 23.06.2025 року в загальній сумі 193 333,34 грн;

з 26.07.2025 року по 29.07.2025 року в загальній сумі 12 903,23 грн.

Оскільки відповідачем вже виплачено позивачу додаткову винагороду за частину спірних періодів, суд вважає, що протиправна бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати збільшеної додаткової винагороди охоплюється лише за період з 13.03.2025 року по 25.04.2025 року та з 24.06.2025 року по 24.07.2025 року.

При цьому, суд під час розгляду справи дійшов висновку, що позивач, з урахуванням наданих доказів на підтвердження перебування на стаціонарному лікуванні, зокрема, має право на нарахування та виплату вказаної винагороди з 13.03.2025 року по 25.04.2025 року та з 24.06.2025 року по 24.07.2025 року, проте відповідачем доказів на підтвердження нарахування та виплати вказаної доплати до суду не надано.

Разом з тим, суд вважає, що період з 30.07.2025 по 06.08.2025 (під час якого позивач пройшов ВЛК) не може бути врахований для виплати додаткової винагороди, оскільки позивач проходив обстеження у в/ч НОМЕР_2 щодо визначення придатності до військової служби.

Згідно положень п.1-2 Постанови №168 без підтвердження стаціонарного лікування, або отримання медичної та/або реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я в стаціонарних умовах не виникають правові підстави для нарахування пораненому військовослужбовцю ЗСУ збільшеної додаткової винагороди.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу в збільшеної до 100 000 грн додаткової винагороди за період з 13.03.2025 року по 25.04.2025 року та з 24.06.2025 року по 24.07.2025 року під час перебування на стаціонарному лікуванні та в стаціонарних умовах з розрахунку на місяць пропорційно періоду перебування на стаціонарному лікуванні.

Суд вважає, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу збільшену до 100 000 грн додаткову винагороду за період з 13.03.2025 року по 25.04.2025 року та з 24.06.2025 року по 24.07.2025 року під час перебування на стаціонарному лікуванні та в стаціонарних умовах з розрахунку на місяць пропорційно періоду перебування на стаціонарному лікуванні.

Щодо позовних вимог про перерахунок та виплату позивачу за період з 26.11.2024 по 30.09.2025 року грошового забезпечення зі збільшеного посадового окладу та окладу за військовим званням, суд дійшов наступного висновку.

30.08.2017 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704), якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років. Установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 2 Постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 1 до Постанови №704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 4 Постанови №704 (в первинній редакції на дату прийняття) передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови №704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21.02.2018 Кабінет Міністрів України ухвалив Постанову №103 пунктом 6 якої внесено зміни, зокрема до постанови Кабінету Міністрів України №704, пункт 4 якої викладено в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».

Згідно ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в постанові від 02.08.2022 року №440/6017/21 зазначив, що законодавець делегував Кабінету Міністрів України повноваження на встановлення умов, порядку та розміру перерахунку пенсій особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб.

Величина грошового забезпечення як виплати, що є визначальною при перерахунку пенсії, встановлюється Кабінетом Міністрів України в межах повноважень щодо визначення розміру перерахунку пенсій. Відтак, на думку колегії суддів зазначення у п.4 постанови №704 в формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб) як розрахункової величини для їх визначення, не суперечить делегованим Уряду повноваженням щодо визначення розміру грошового забезпечення для перерахунку пенсій, призначених згідно із Законом №2262-ХІІ.

Разом з цим, колегія суддів наголосила на тому на тому, що Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.

При цьому колегія суддів зазначила, що пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018 року №2629-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.

У свою чергу, Закон України від 14.11.2019 року №294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі Закон №294-ІХ) та Закон №1082-ІХ таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року на 2020 та 2021 роки, відповідно, не містять.

Тобто, положення пункту 4 постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів, розрахованих згідно з постановою №704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року до 01.01.2020 - набрання чинності Закон №294-ІХ не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили.

Так, ч.3 ст.1-1 Закону №2262-ХІІ містить безумовне застереження про те, що зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Юридична природа соціальних виплат, у тому числі пенсій, розглядається не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами правової держави та принципу верховенства права.

У справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) ЄСПЛ наголосив, що в межах свободи дій держави перебуває право визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідних для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). Тобто коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв, і якщо людина очевидно підходить під ці критерії - це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.

Відповідно до ст.7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі №913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19).

Отже, з огляду на визначені в ч.3 ст.7 КАС України правила, а також враховуючи на те, що з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 постанови №704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу Закону №10-82-ІХ із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Верховний Суд наголосив на тому, що через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема згідно із Законом №1082-ІХ виникли підстави для перерахунку пенсій, призначених згідно із Законом №2262-ХІІ, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з постановою №704 у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону и №2262-ХІІ та ст.9 Закону №2011-ХІІ, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

При цьому, колегія суддів звернула увагу на те, що встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774-VIII обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою №704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується, як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.

В подальшому вказана правова позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 19.10.2022 у справі №400/6214/21, від 28.02.2023 у справі №380/18850/21, від 06.04.2023 у справі №380/10075/21. Отже, практика Верховного Суду у цій категорії справ є усталеною та послідовною.

Також Верховний Суд у постанові від 15.06.2023 у справі №380/13603/21 зазначив, що позивач по даній справі оскаржує врахований при обчисленні грошового забезпечення військовослужбовця розмір прожиткового мінімуму, а не розмір мінімальної заробітної плати.

Колегія суддів у контексті наведеного дійшла висновку, що для правильного вирішення вимог позивача, суди повинні встановити відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 на який позивач має право виплати, розмір прожиткового мінімуму, згідно з пунктом 4 Постанови №704 за період з 30.01.2020 до 31.12.2020, з 01.01.2021 до 01.02.2021, з урахуванням раніше виплачених сум.

Разом з тим, 12.05.2023 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №481, що набрала законної сили 20.05.5023, якою скасовано підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов КМУ, затверджених постановою №103, та внесено зміни до пункту 4 постанови №704, відповідно до яких установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Тобто, з 20.05.2023 у зв`язку із внесенням постановою КМУ №481 змін до постанови КМУ, затверджених постановою №103, розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 грн та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14, а не виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний рік, у цьому випадку станом на 01.01.2024.

Верховний Суд у постанові 24.06.2025 у справі №420/5584/24 зазначив, що лише втрата чинності норм Постанови №481, якими внесено зміни до пункту 4 Постанови №704, здатна повернути попередню редакцію пункту 4 Постанови №704, як на тому наполягає позивач.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24 визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 року рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24 залишено без змін.

Згідно вимог ч.2 ст. 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

За вказаних обставин, пункт 2 Постанови КМУ від 12.05.2023 №481, в частині внесення змін до пункту 4 постанови КМУ від 30.08.2017 №704, втратив чинність лише 18.06.2025 року.

Оскільки в період з 20.05.2023 по 17.06.2025 року пункт 2 Постанови КМУ від 12.05.2023 №481 був чинним, відповідач як суб`єкт владних повноважень зобов`язаний був керуватись цією нормою при нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення.

Отже з 20.05.2023 по 17.06.2025 року відсутні правові підстави для обчислення грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців з іншого ніж 1762 грн розміру розрахункової величини.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу у заниженому розмірі виплаченого за період з 18.06.2025 по 30.09.2025 року грошового забезпечення, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 року №4059-IX на відповідний тарифний коефіцієнт.

Таким чином, суд вважає про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в цій частині та захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 18.06.2025 по 30.09.2025 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 року №4059-IX на відповідний тарифний коефіцієнт.

Частиною 1 ст.72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст.ст.73,74,75,76 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 241-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі збільшеної до 100 000 грн додаткової винагороди за період з 13.03.2025 року по 25.04.2025 року та з 24.06.2025 року по 24.07.2025 року під час перебування на стаціонарному лікуванні та в стаціонарних умовах з розрахунку на місяць пропорційно періоду перебування на стаціонарному лікуванні.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 збільшену до 100 000 грн додаткову винагороду за період з 13.03.2025 року по 25.04.2025 року та з 24.06.2025 року по 24.07.2025 року під час перебування на стаціонарному лікуванні та в стаціонарних умовах з розрахунку на місяць пропорційно періоду перебування на стаціонарному лікуванні.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 у заниженому розмірі виплаченого за період з 18.06.2025 по 30.09.2025 року грошового забезпечення, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 року №4059-IX на відповідний тарифний коефіцієнт.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 18.06.2025 по 30.09.2025 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 року №4059-IX на відповідний тарифний коефіцієнт.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва