Справа № 457/1152/25
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2026-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 457/1152/25 пров. № А/857/46349/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Кухтея Р. В., Шевчук С. М.;

за участю секретаря судового засідання Порцін В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 21 жовтня 2025 року у справі №457/1152/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського ВП №2 Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області Олійника Івана Васильовича, Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Громадська організація "Товариство ветеранів - однодумців" про визнання протиправною та скасування постанови, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,-

суддя в 1-й інстанції Грицьків В. Т.,

дата ухвалення рішення 21 жовтня 2025 року,

місце ухвалення рішення м. Трускавець,

дата складання повного тексту рішення 24 жовтня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Трускавецький міський суд Львівської області з позовом до відповідачів - поліцейського ВП №2 Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області Олійника Івана Васильовича, Головного управління Національної поліції у Львівській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №5206881 від 12 липня 2025 року, закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що молодшим лейтенантом поліції Олійником Іваном Васильовичем винесено постанову серії ЕНА №5206881 від 12.07.2025, якою визнано позивача винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень. ОСОБА_1 не погоджується з рішенням поліцейського Олійника І.В., яке викладене у постанові серії ЕНА №5206881 від 12.07.2025, вважає це рішення поліцейського протиправним, адже на момент перетинання керованим позивачем автомобілем пішохідного переходу, пішоходи не встигли подолати відстань від бордюру тротуару до середини смуги дороги із зустрічним рухом. На момент знаходження пішоходів на лінії, що розділяє смуги зустрічного руху транспорту, керований позивачем автомобіль об`єктивно не міг створювати для них будь-яких перешкод чи небезпеки, оскільки на той момент автомобіль позивача вже проїхав пішохідний перехід та перебував на відставні не менше 6 метрів від пішоходів.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 21 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, оскільки долученими до матеріалів справи доказами стверджується, що позивач, керуючи транспортним засобом, не виконав вимоги п.18.1 ПДР України, а тому підстави для скасування постанови серії ЕНА №5206881 від 12 липня 2025 року про накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн відсутні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню. Апелянт зазначає, що він, керуючи автомобілем DaciaLogan НОМЕР_1 , наближаючись до пішохідного переходу, зменшив швидкість руху автомобіля та не спостерігаючи ніяких перешкод для безпечного руху автомобіля за визначеним маршрутом продовжував рух. Однак, коли автомобіль опинився на відстані 5 метрів до пішохідного переходу, два пішоходи, що перед тим рухалися вздовж тротуару протилежного по відношенню до руху автомобіля боку дороги фактично не доходячи до пішохідного переходу різко змінили свій рух і через край проїзної частини дороги вибігли на початок пішохідного переходу. Час для реагування позивача на різку зміну дорожньої обстановки, яка виникла по причині порушення пішоходами вимог ПДР складав не більше 0,3 секунди. У разі екстреного гальмування транспортного засобу, що супроводжується значними звуковими ефектами, діти, які переходили дорогу, могли перелякатися і вчиняти дії прямо протилежні по відношенню до тих дій, які належало би їм вчиняти для своєї безпеки. Крім того, ним було враховано, що різке гальмування транспортного засобу неодмінно призведе до його занесення чи розвороту на пішохідному переході, а відтак, наслідки екстреного гальмування руху транспортного засобу з високою вірогідністю призведуть до дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Крім того, апелянт подав апеляційному суду додаткові пояснення у справі. Згідно цих пояснень відсутність в матеріалах справи письмових пояснень відповідача сама по собі є доказом невинуватості позивача, в матеріалах справи відсутні докази законності перебування 12.07.2025 поліцейських Пацевка М.П. та Олійника І.В. на службі з охорони громадського порядку, відсутні пояснення з приводу мотивів, які спонукали працівників поліції скласти одночасно як постанову про адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.122 КУпАП так і протокол про ознаки правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, в матеріалах справи відсутні докази причин, які спонукали працівників поліції утриматись від встановлення осіб потерпілих від дій позивача, встановлення шкоди, яку позивач спричинив своїми діями, від оцінки правомірності дій пішоходів та їх вини у виникненні небезпечної дорожньої обстановки, відсутність доказів наявності у позивача спроможності завчасно виявити пішоходів на пішохідному переході, відсутність в матеріалах справи пояснень з приводу порушення пішоходами, які переходили дорогу, правил дорожнього руху, відсутність доказів в матеріалах справи того, що екстренне паркування не призвело б до втрати керованості автомобілем, відсутність посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на конкретне місце в судовому рішенні, яке вказує на права позивача, які належать до предмету судового захисту, зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте неповноважним складом суду, адже судді Грицьківу В.Т. було заявлено відвід, суд першої інстанції обмежеив право позивача на доступ до інформації відмовивши в задоволенні клопотання про встановлення порудку дослідження доказів.

Представник позивача Касандяк В. В. у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без участі представників відповідачів за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що поліцейським відділення поліції №2 Дрогобицького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівський області молодшим лейтенантом поліції Олійником Іваном Васильовичем винесено постанову серії ЕНА № 5206881 від 12 липня 2025 року, якою визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладено на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340 гривень.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 12 липня 2025 року, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Dacia Logan НОМЕР_2 , не виконав вимогу п.18.1 ПДР України та, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшив швидкість, не зупинив транспортний засіб, яким керував, та не надав переваги в русі пішоходам.

За змістом ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Стаття 9 КУпАП передбачає, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Частина 1 ст.122 КУпАП передбачає, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п.18.1 ПДР України водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Згідно з п.1.10 ПДР України пішохід - особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу. До пішоходів прирівнюються також особи, які рухаються в кріслах колісних без двигуна, ведуть велосипед, мопед, мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу коляску чи крісло колісне.

Пішохідний перехід - ділянка проїзної частини, острівця безпеки чи розділювальної смуги або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.38.1-5.41.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіч.

За змістом п.4.7 ПДР України пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.

Відповідно до п.4.14 ПДР України пішоходам забороняється, зокрема, виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід.

Згідно з п.4.16 ПДР України надано право пішоходу на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Dacia Logan НОМЕР_2 , не виконав вимогу п.18.1 ПДР України та, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшив швидкість, не зупинив транспортний засіб, яким керував, та не надав переваги в русі пішоходам, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

За змістом статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (у тому числі передбачених частиною 1 статті 122).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розгляд справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, належить до компетенції органів Національної поліції. Працівники органів поліції, які мають спеціальні звання поліції, мають накладати адміністративні стягнення та розглядають справи про адміністративні правопорушення від імені цих органів.

Отже, відповідні інспектори та управління не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме той орган, на який, зокрема положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.122 КУпАП.

Використання у зазначених вище нормах формулювань «від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення», «розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у ст.222-244-20 КУпАП» вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №757/30991/18-а, від 17.09.2020 у справі №742/2298/17 та від 26.12.2019 у справі №724/716/16-а.

Наказом Національної Поліції України від 18.12.2020 № 994 «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у Львівській області» затверджена нова організаційно-штатна структура територіальних (відокремлених) підрозділів поліції ГУНП, який набрав чинності з 01.01.2021.

Так, на території області утворено 3 районні управління поліції (Львівське РУП № 1, Львівське РУП № 2, Стрийське районне управління) та 5 районних відділів поліції (Дрогобицький районний відділ, Золочівський районний відділ, Самбірський районний відділ, Червоноградський районний відділ, Яворівський районний відділ), до складу яких увійшли 15 відділень поліції, 1 відділ поліцейської діяльності з функцією прямого підпорядкування районному управлінню (відділу) поліції за територіальним розподілом.

Таким чином, належним відповідачем в даній справі має бути саме Головне управління Національної поліції у Львівській області, оскільки поліцейський ВП №2 Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_2 є працівником структурного територіального відокремленого підрозділу ГУНП у Львівській області, який немає статусу юридичної особи. Єдиною належним чином зареєстрованою юридичною особою є саме ГУНП у Львівській області. Вказана юридична особа має свій рахунок, та несе відповідальність, а також виконує свої зобов`язання та здійснює діяльність як суб`єкт владних повноважень та є розпорядником бюджетних коштів.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить висновку, що у задоволенні позовних вимог, заявлених до поліцейського ВП №2 Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області Олійника Івана Васильовича слід відмовити.

Щодо суті інкримінованого позивачу правопорушення, слід зазначити наступне.

Стаття 251 КУпАП передбачає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Крім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегією суддів досліджено відеозаписи та фотознімки, які містяться у матеріалах справи, якими підтверджується факт керування 12 липня 2025 року позивачем транспортним засобом марки Dacia Logan НОМЕР_2 по вул. І. Мазепи у м. Трускавець та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, останній не зменшив швидкість, не зупинив транспортний засіб, яким керував, та не надав переваги в русі пішоходам.

Крім того, з оглянутих відеозаписів вбачається, що позивач, наближаючись до пішохідного переходу мав можливість бачити всю проїзну частину, пішохідний перехід та пішоходів, які вже перебували на ньому, однак всупереч вимог п.18.1 ПДР України, позивач не зменшив швидкість транспортного засобу та не зупинився щоб дати дорогу пішоходам.

Колегія суддів не може залишити поза увагою покази свідків надані у суді першої інстанції та приймає їх до уваги.

Належних та допустимих доказів на спростування вищенаведених обставин позивачем не надано.

Колегія суддів зауважує, що дотримання ПДР України є невід`ємною частиною організації процесу дорожнього руху з метою створення безпеки для інших учасників дорожнього руху, уникнення дорожньо - транспортних пригод та їх наслідків.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем належними та допустимими доказами доведено факт вчинення позивачем інкримінованого адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, а тому оскаржувана постанова серії ЕНА №5206881 від 12 липня 2025 року про накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн є правомірною та підстави для скасування такої відсутні.

Крім того, слід зазначити, що за клопотанням представника позивача судом апеляційної інстанції було витребувано в відповідача ряд доказів. На виконання ухвали про витребування доказів Головним управлінням Національної поліції у Львівській області було надано журнал розстановки нарядів за 12.07.2025 з якого видно, що 12.07.2025 (день притягнення позивача до адміністративної відповідальності) поліцейські ОСОБА_3 та Олійник І. (особи, які винесли оскаржувану постанову) дійсно були у наряді та пройшли інструктаж. Також відповідачем надано апеляційному суду журнал виїзду та повернення транспортних засобів, згідно якого 12.07.2025 Олійник І. виїхав на службовому транспортному засобі на патрулювання. Вказані докази підтверджують, що виносячи оскаржувану постанову, працівники поліції перебували у наряді на службовому транспортні та виконували обов`язки з підтримання громадського порядку та здійснювали нагляд за дотриманням громадянами правил дорожнього руху.

З приводу доводів апелянта про те, що відсутність в матеріалах справи письмових пояснень відповідача сама по собі є доказом невинуватості позивача та відсутність посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на конкретне місце в судовому рішенні, яке вказує на права позивача, які належать до предмету судового захисту, то відповідно до ст. 304 КАС України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Аналіз вказаної норми права дозволяє дійти висновку, що подання відзиву є правом сторони, а не її обов`язком. Стаття 304 КАС України встановлює, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Аналогічно, зазначення або незазначення тих чи інших доводів у відзиві є правом сторони, а не її обов`язком, відповідно незазначення відповідачем у відзиві певних обставин не може трактуватись як недобросовісність поведінки сторони у справі.

Крім того, слід вказати, що відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що не заперечує проти долучення відзиву до матеріалів справи. Ухвалено вказаний відзив долучити до матеріалів справи в судовому засіданні.

Щодо доводів апелянта про прийняття рішення суду першої інстанції неповноважним складом суду, слід зазначити, що ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 04.08.2025 в задоволенні клопотання представника позивача про відвід судді було відмовлено.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що у випадку відмови у відводі судді, рішення суду прийняте таким суддею не може вважатись прийнятим неповноважним складом суду.

Щодо відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання позивача про встановлення порядку дослідження доказів, то згідно ст.210 КАС України, суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясовує обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджує в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються.

Згідно ч.ч.1-3, 8 ст. 262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення.

З аналізу вищенаведених норм процесуального закону, враховуючи, що справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, то суд при розгляді даної справи не був зобов`язаний визначати порядок з`ясування судом обставин справи.

Щодо відсутності пояснень з приводу мотивів, які спонукали працівників поліції скласти одночасно як постанову про адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.122 КУпАП так і протокол про ознаки правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, слід зазначити, що відповідно до ст.36 КУпАП при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо.

Щодо доводів апелянта про те, що постановою Львівського апеляційного суду від 06.02.2026 у справі №457/1158/25 постанову Трускавецького міського суду Львівської області від 27 листопада 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, скасовано, а провадження у справі №457/1158/25 відносно нього закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення, слід зазначити, що справа №457/1158/25 не має преюдиційного значення для справи № 457/1152/25, адже в постанові Львівського апеляційного суду у справі № 457/1152/25 не встановлено жодних обставин, які б стосувались порушення позивачем ч. 1 ст. 122 КУпАП 12.07.2025.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 195, 242, 243, 250, 268, 272, 286, 308, 310, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 21 жовтня 2025 року у справі №457/1152/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 19.02.2026