Справа № 240/20220/25
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Житомир справа № 240/20220/25

категорія 102090000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Шимоновича Р.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України Служби безпеки України Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Посольства України в Республіці Молдова про відмову в оформленні візи ОСОБА_1 від 09.06.2025 та 03.07.2025 (візове клопотання №AV1318421);

- визнати протиправним та скасувати рішення Служби безпеки України про відмову в погодженні оформлення візи ОСОБА_1 від 09.06.2025 та 03.07.2025 (візове клопотання №AV1318421);

- визнати відповідь Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України від 14.07.2025 за №59503.4/Г/909.7/25/44.1 протиправною бездіяльністю;

- зобов`язати Посольство України в Республіці Молдова повторно розглянути візове клопотання ОСОБА_1 № НОМЕР_1 з урахуванням висновків суду;

- зобов`язати Службу безпеки України повторно здійснити погодження оформлення візи ОСОБА_1 (візове клопотання №AV1318421) з урахуванням висновків суду;

- зобов`язати Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України повторно розглянути заяву адвоката Лавренюк Григорія Григоровича за №24422-190602-01 від 25.06.2025 з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що після скасування судом попередньої відмови у наданні дозволу на імміграцію та повторного розгляду його заяви йому було надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію». Зазначений дозвіл є чинним та не скасованим.

З метою реалізації наданого дозволу на імміграцію позивач звернувся до Посольства України в Республіці Молдова із заявою про оформлення довгострокової візи типу D-01 (імміграція). Рішеннями від 09.06.2025 та 03.07.2025 йому відмовлено в оформленні візи з підстави, передбаченої підпунктом 8 пункту 28 постанови Кабінету Міністрів України №118 - відсутність доказів, що підтверджують мету запланованого перебування в Україні. Зазначені рішення, за твердженням позивача, були прийняті у зв`язку з непогодженням Служби безпеки України.

Позивач вважає такі рішення протиправними, посилаючись на їх невмотивованість, оскільки у спірних рішеннях не зазначено, яких саме доказів не вистачає для підтвердження мети перебування.

Крім того, позивач зазначає, що надання йому дозволу на імміграцію відбулося після проведення перевірок компетентними органами, у тому числі Службою безпеки України, та на виконання судового рішення, у зв`язку з чим повторне посилання на непідтвердженість мети перебування фактично нівелює результати імміграційної процедури.

Також позивач вказує, що питання підтвердження мети перебування не належить до компетенції Служби безпеки України, а погодження цього органу може стосуватися виключно обставин, пов`язаних із загрозою національній безпеці або громадському порядку.

На думку позивача, відповідачами не забезпечено дотримання принципів верховенства права, пропорційності та належного урядування, оскільки відмова у візі порушує баланс між публічними інтересами та його правом на сімейне життя.

Позивач також посилається на порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначаючи, що відмова у візі за наявності чинного дозволу на імміграцію та проживання його дружини в Україні перешкоджає возз`єднанню сім`ї.

Крім того, позивач вважає, що відповідачами не дотримано вимог щодо розкриття інформації, оскільки матеріали, які стали підставою для відмови, йому не були надані, а посилання на інформацію з обмеженим доступом не може виправдовувати відсутність належного мотивування.

Щодо відповіді Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини позивач зазначає, що за його зверненням не було проведено належної перевірки, а надана відповідь має формальний характер, що, на його думку, свідчить про протиправну бездіяльність цього органу.

Виходячи з викладеного, позивач вважає спірні рішення такими, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

10.10.2025 через підсистему «Електронний суд» Служба безпеки України (далі - відповідач-1) подала клопотання про надання додаткового строку для подання відзиву. Відзив на позовну заяву до суду від зазначеного відповідача не надходив.

20.10.2025 від Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - відповідач-2) надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

У відзиві зазначено, що дії відповідача-2 були здійснені відповідно до вимог статті 19 Конституції України та Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» і в межах наданих повноважень. Вказано, що діяльність Уповноваженого доповнює, але не замінює функції інших органів державної влади, а повноваження щодо розгляду візових питань або прийняття рішень про оформлення віз законодавством не передбачені.

Зазначено, що звернення позивача було розглянуто у строки, встановлені Законом України «Про звернення громадян». Для перевірки викладених у зверненні обставин було направлено запит до Міністерства закордонних справ України, після отримання відповіді надано заявнику письмову відповідь по суті звернення.

Також відповідач-2 зазначає, що рішення щодо оформлення або відмови в оформленні візи приймається консульською установою за погодженням із компетентними органами, зокрема Службою безпеки України, а причини відмови у видачі візи не пов`язані з діяльністю Секретаріату Уповноваженого.

Відповідач-2 вказує, що позивач не довів факту порушення його прав саме діями чи бездіяльністю Секретаріату Уповноваженого, а незгода зі змістом наданої відповіді сама по собі не свідчить про протиправність бездіяльності. На підтвердження наведено правові висновки Верховного Суду. У зв`язку з цим відповідач-2 вважає вимогу про повторний розгляд звернення безпідставною.

17.10.2025 через підсистему «Електронний суд» Міністерство закордонних справ України (далі - відповідач-3) подало відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

У відзиві зазначено, що рішення про відмову у видачі позивачу довгострокової візи типу D-01 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства України та в межах наданих повноважень.

Вказано, що позивач як громадянин російської федерації належить до категорії осіб, оформлення віз яким здійснюється виключно за погодженням із компетентними органами України, зокрема Службою безпеки України, відповідно до пункту 12 Правил оформлення віз, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №118, та Вимог №469/897/605.

Зазначено, що за результатами розгляду візового клопотання позивача Служба безпеки України двічі не погодила оформлення візи на підставі підпункту 8 пункту 28 Правил № 118 у зв`язку з відсутністю доказів, що підтверджують мету запланованого перебування позивача в Україні.

Відповідач-3 наголошує, що уповноважена посадова особа закордонної дипломатичної установи не має правової та технічної можливості оформити візу у разі непогодження її компетентним органом, оскільки процедура оформлення здійснюється в автоматизованій інформаційно-телекомунікаційній системі «ІТС Віза» та має послідовний характер.

Крім того, зазначено, що рішення про відмову було сформовано автоматично із зазначенням підстав, визначених Службою безпеки України, а не Міністерством закордонних справ України, у зв`язку з чим останнє діяло виключно в межах своєї компетенції та не мало можливості прийняти інше рішення.

Також відповідач-3 посилається на судову практику Верховного Суду, відповідно до якої у випадку непогодження оформлення візи компетентним органом закордонна дипломатична установа зобов`язана відмовити у її видачі, а суд не вправі підміняти дискреційні повноваження органів державної влади.

Додатково зазначено, що позивач не позбавлений права повторно звернутися із новим візовим клопотанням, оскільки оформлення віз здійснюється за заявочним принципом.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 17.12.2021 ОСОБА_1 звернувся до Коростишівського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

01.03.2023 Управлінням Державної міграційної служби України в Житомирській області прийнято рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» у зв`язку з негативним висновком (непогодженням) Управління Служби безпеки України в Житомирській області.

Не погодившись із зазначеним рішенням та висновком Управління Служби безпеки України в Житомирській області, позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10.11.2023 у справі №240/23748/23 у задоволенні позову було відмовлено. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2024 зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено повністю, а саме: визнано протиправними та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію №8531 від 01.03.2023 та висновок Управління Служби безпеки України в Житомирській області №57/1895 від 16.02.2023, а також зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію з урахуванням висновків суду.

У подальшому позивач отримував відповіді Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області щодо стану виконання зазначеного судового рішення та повторного розгляду заяви (листи №1801.4-1673/18.1-24 від 08.04.2024 та №1801.4-4974/18.1-24 від 23.10.2024), а також лист Управління Служби безпеки України в Житомирській області №57/2/Г-397/276 від 09.11.2024 про врахування наданих позивачем відомостей в оперативно-службовій діяльності.

29.01.2025 Управлінням Державної міграційної служби України в Житомирській області прийнято рішення №9507, яким позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» за результатами повторного розгляду заяви з урахуванням висновків суду у справі №240/23748/23.

02.04.2025 на підставі наданого дозволу на імміграцію позивач звернувся до Посольства України в Республіці Молдова із візовим клопотанням №AV1318421 про оформлення довгострокової візи типу D-01 (імміграція) з метою возз`єднання з дружиною та подальшого оформлення посвідки на постійне проживання в Україні. Посольство України в Республіці Молдова є органом дипломатичної служби Міністерства закордонних справ України.

03.04.2025 адвокат позивача звернувся із заявою №24422-030401-01 до Посольства України в Республіці Молдова та Департаменту контррозвідки Служби безпеки України з проханням врахувати додаткову інформацію, провести співбесіди з позивачем та його дружиною, вивчити надані документи та повідомити про необхідність подання додаткових документів.

Листом від 08.04.2025 №6136/19-500-41020 Посольство України в Республіці Молдова повідомило про стан розгляду візового клопотання, проведення співбесіди з позивачем та направлення запиту до компетентних органів щодо погодження оформлення візи.

Листом від 15.04.2025 №2.01/2/3/3-693 Департамент контррозвідки Служби безпеки України повідомив, що станом на 14.04.2025 тривають перевірочні заходи, за результатами яких буде прийнято відповідне рішення та поінформовано закордонну дипломатичну установу.

09.06.2025 Посольством України в Республіці Молдова прийнято рішення про відмову в оформленні позивачу візи типу D-01 (імміграція) з підстави, передбаченої підпунктом 8 пункту 28 постанови Кабінету Міністрів України № 118 від 01.03.2017 - відсутність доказів, що підтверджують мету запланованого перебування в Україні.

Листом Міністерства закордонних справ України від 17.06.2025 №71/36-093-71147 на адвокатський запит повідомлено, що зазначене рішення прийнято Посольством України в Республіці Молдова у зв`язку з непогодженням оформлення візи Службою безпеки України.

23.06.2025, не погоджуючись із відмовою, позивач відповідно до пункту 30 Правил оформлення віз подав до Посольства України в Республіці Молдова заяву про повторний розгляд візового клопотання.

Того ж дня дружина позивача звернулася до Посольства України в Республіці Молдова, Служби безпеки України, Міністерства закордонних справ України та Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою про сприяння у реалізації її прав та прав позивача, зокрема щодо належного повторного розгляду візового клопотання.

25.06.2025 адвокат позивача подав аналогічну заяву №24422-190602-01 до зазначених органів із викладенням обставин справи та проханням про сприяння у вирішенні питання оформлення візи.

03.07.2025 позивач отримав повідомлення про повторну відмову в оформленні візи з тих самих підстав - відсутність доказів, що підтверджують мету запланованого перебування в Україні.

Листом Служби безпеки України від 07.07.2025 №2.01/2/3/3-2019 повідомлено, що до Служби безпеки України надходив повторний запит щодо погодження оформлення візи позивачу та тривали відповідні перевірочні заходи. У листі також зазначено, що відомості, які слугують підставою для прийняття рішень Службою безпеки України, мають обмежений доступ і не підлягають розголошенню відповідно до законодавства.

Не погоджуючись із рішеннями Посольства України в Республіці Молдова про відмову в оформленні візи та рішеннями Служби безпеки України щодо непогодження її оформлення, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу, що Служба безпеки України є спеціальним правоохоронним органом, на який відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про Службу безпеки України» покладено функції щодо забезпечення державної безпеки України, у тому числі здійснення контррозвідувальної діяльності та протидії загрозам національній безпеці.

Одним із механізмів реалізації зазначених повноважень є участь Служби безпеки України у процедурі погодження оформлення віз іноземцям та особам без громадянства.

Суд зазначає, що повноваження Служби безпеки України щодо погодження або непогодження оформлення візи мають дискреційний характер.

Верховний Суд у постановах від 17.09.2020 у справі № 826/17264/18, від 24.02.2022 у справі №640/13142/19, від 21.09.2023 у справі № 640/10974/20 зазначив, що рішення органів державної безпеки щодо погодження оформлення віз пов`язані з оцінкою ризиків для національної безпеки та належать до сфери дискреційних повноважень відповідного органу.

Дискреційні повноваження передбачають можливість вибору одного з кількох правомірних варіантів рішення без обов`язку детального обґрунтування такого рішення перед особою, щодо якої воно приймається.

Адміністративний суд не уповноважений перевіряти правильність оцінки ризиків для національної безпеки, здійсненої компетентним органом, та не може підміняти собою орган державної безпеки. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.02.2022 у справі №640/13142/19 зазначено, що суд не вправі здійснювати оцінку інформації, яка лежить в основі відповідного рішення органу безпеки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.09.2023 у справі №640/10974/20, відповідно до якої втручання суду у дискреційні повноваження органів безпеки можливе лише у разі встановлення очевидної протиправності рішення.

Суд також враховує, що діяльність Служби безпеки України безпосередньо пов`язана з використанням інформації з обмеженим доступом. Верховний Суд у постановах від 17.09.2020 у справі №826/17264/18 та від 20.05.2021 у справі №640/11608/19 визнав правомірним не розкриття органами безпеки повного обсягу мотивів прийнятих рішень з огляду на характер такої інформації.

У зв`язку з цим вимога про розкриття інформації, що становить державну таємницю або службову інформацію, суперечить законодавству про захист інформації з обмеженим доступом.

Доводи позивача про те, що Служба безпеки України не уповноважена оцінювати мету перебування іноземця, суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки перевірка достовірності заявленої мети перебування є складовою оцінки ризиків для державної безпеки.

Суд зазначає, що навіть наявність у особи чинного дозволу на імміграцію не позбавляє Службу безпеки України права здійснювати перевірку такої особи на етапі оформлення візи, оскільки це різні адміністративні процедури з різними правовими цілями.

Європейський суд з прав людини у рішеннях у справах «Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom» та «Mugenzi v. France» визнав, що держави користуються широким полем розсуду у питаннях контролю за в`їздом іноземців на свою територію.

З врахуванням вищевикладеного суд доходить висновку, що рішення Служби безпеки України щодо непогодження оформлення візи позивачу прийнято в межах компетенції цього органу, має дискреційний характер, а позивачем не доведено наявності ознак його очевидної протиправності.

Втручання суду у такі рішення за відсутності доведених підстав означало б фактичну підміну функцій органу, відповідального за забезпечення державної безпеки, що суперечить принципу поділу влади та виходить за межі повноважень адміністративного суду.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Умови та порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III.

Відповідно до ст. 6 цього Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, організовує прийняття заяв про надання дозволу на імміграцію, перевірку документів, прийняття відповідних рішень, видачу посвідок на постійне проживання та ведення обліку осіб, яким надано дозвіл на імміграцію.

Згідно з Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360, таким органом є Державна міграційна служба України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи і підрозділи.

Процедуру розгляду заяв про надання дозволу на імміграцію, подань про його скасування та виконання прийнятих рішень визначено Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до цього Порядку під час розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію ДМС та її територіальні органи зобов`язані направляти запити до компетентних органів, зокрема МВС, Національної поліції, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України, які в межах своєї компетенції здійснюють перевірку наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Отже, прийняттю рішення про надання дозволу на імміграцію або відмову у його наданні передує комплексна перевірка, результати якої мають бути враховані міграційним органом.

Наявність у особи права на отримання дозволу на імміграцію в межах або поза квотою не є безумовною підставою для його надання, оскільки рішення приймається з урахуванням результатів перевірок компетентних органів.

Судом також встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою позивачу в оформленні довгострокової візи типу D-01 для в`їзду в Україну з метою імміграції.

Правове регулювання порядку в`їзду іноземців в Україну, оформлення віз та прийняття відповідних рішень визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Правилами оформлення віз для в`їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2017 №118, а також Вимогами до організації роботи з оформлення віз, затвердженими спільним наказом МЗС, МВС та СБУ.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, який є громадянином російської федерації, звернувся до Посольства України в Республіці Молдова із візовим клопотанням про оформлення довгострокової візи типу D-01. Подані документи були прийняті та розглянуті у встановленому порядку, проведено співбесіду та здійснено реєстрацію візової анкети в інформаційно-телекомунікаційній системі «Віза».

Відповідно до п. 12 Правил №118 оформлення віз громадянам держав, визначених спільним переліком МЗС і СБУ, здійснюється лише після погодження з державними органами України, уповноваженими приймати рішення щодо заборони в`їзду в Україну. До таких органів належать, зокрема, Служба безпеки України, Державна прикордонна служба України та Державна міграційна служба України. російська федерація включена до зазначеного переліку держав, а тому розгляд візового клопотання позивача підлягав обов`язковому погодженню з компетентними органами.

З цією метою візове клопотання було направлено через ІТС «Віза» на погодження відповідним органам. За результатами розгляду Служба безпеки України не погодила оформлення візи, пославшись на підпункт 8 пункту 28 Правил № 118 - відсутність доказів, що підтверджують мету запланованого перебування в Україні.

Нормативне регулювання процедури оформлення віз передбачає, що рішення уповноваженої особи закордонної дипломатичної установи приймається у взаємодії з компетентними органами. У разі непогодження оформлення візи хоча б одним із таких органів дипломатична установа позбавлена можливості оформити візу. Функціональні можливості інформаційно-телекомунікаційної системи «Віза» також передбачають послідовний алгоритм оформлення документів. У разі внесення компетентним органом відмітки про непогодження оформлення візи система не дозволяє перейти до етапу друку візової етикетки, а уповноважена особа може лише сформувати повідомлення про відмову із зазначенням відповідної підстави.

Отже, після отримання негативного висновку Служби безпеки України дипломатична установа не мала юридичної та технічної можливості прийняти рішення про оформлення візи.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач скористався правом на повторний розгляд рішення про відмову у встановлений строк. Візове клопотання було повторно направлено на погодження компетентним органам, однак Служба безпеки України знову не погодила оформлення візи з тих самих підстав, у зв`язку з чим позивачу повторно повідомлено про відмову.

Таким чином, рішення про відмову в оформленні довгострокової візи прийнято у межах визначеної законом процедури та після отримання обов`язкового погодження компетентних органів, що є необхідною умовою для оформлення віз громадянам відповідних держав.

Оскільки дипломатична установа не наділена повноваженнями ігнорувати рішення компетентних органів або оформлювати візу за відсутності такого погодження, її дії відповідають вимогам законодавства.

Вимоги про зобов`язання повторно розглянути візове клопотання також не підлягають задоволенню, оскільки оформлення візи належить до дискреційних повноважень уповноважених органів. Суд не вправі підміняти адміністративний орган та приймати рішення замість нього або зобов`язувати прийняти рішення певного змісту за відсутності визначених законом підстав.

При цьому позивач не позбавлений права повторно звернутися із новим візовим клопотанням у загальному порядку.

Суд також установив, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з розглядом звернення представника позивача щодо можливого порушення прав позивача під час оформлення візи, а також із наданням відповіді на таке звернення.

Оцінюючи доводи сторін, суд виходить із того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. Парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (стаття 101 Конституції України).

Згідно із Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» діяльність Уповноваженого є самостійною формою парламентського контролю, яка доповнює існуючі засоби захисту прав, але не передбачає втручання у компетенцію інших органів державної влади чи перебрання на себе їх функцій.

Матеріалами справи підтверджується, що звернення представника позивача було зареєстроване та розглянуте у межах повноважень і в строки, визначені Законом України «Про звернення громадян». Для перевірки викладених у зверненні обставин було витребувано інформацію від Міністерства закордонних справ України, після чого заявникові надано письмову відповідь із викладенням результатів розгляду.

Отже, звернення було розглянуте по суті із вчиненням необхідних дій для з`ясування обставин, що виключає наявність протиправної бездіяльності.

Зі змісту відповіді вбачається, що питання оформлення віз належить до компетенції органів, уповноважених у сфері зовнішніх зносин та національної безпеки, а Уповноважений не наділений повноваженнями розглядати по суті візові клопотання чи скасовувати рішення консульських установ.

Суд також враховує, що відповіді заявникові було надано роз`яснення щодо можливості захисту прав у судовому порядку.

Відповідно до статей 2, 5 КАС України обов`язковою умовою звернення до суду є наявність порушеного права, свободи або законного інтересу.

З матеріалів справи не вбачається, що сама по собі відповідь на звернення спричинила порушення прав позивача. Фактично позивач висловлює незгоду зі змістом такої відповіді, що не свідчить про протиправність дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 814/2467/17.

За таких обставин суд доходить висновку, що підстави для визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідачів вчинити певні дії відсутні.

Отже, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також враховуючи положення ст. 139 КАС України, судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідачів не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 77, 78, 90, 242-246, 250, 255, 257-262 КАС України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_2 ) до Міністерства закордонних справ України (пл. Михайлівська, 1, м. Київ, 01001, ), Служби безпеки України (вул. Володимирська, 33, м. Київ, 01001, ), Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (вул. Інститутська, 21/8, м. Київ, 01008, ) про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18 лютого 2026 року.

Суддя Р.М.Шимонович