Справа № 363/7901/25
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2026-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 363/7901/25 Суддя (судді) першої інстанції: Рудюк О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Златіна С.В.,

суддів: Осіпової О.О., Кравченка Є.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Івченка Дмитра Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вишгородського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України іноземця, -

В С Т А Н О В И В :

Представник ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) - Івченко Дмитро Юрійович (далі - представник позивача; адвокат Івченко Д.Ю.) звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з адміністративним позовом до Вишгородського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі - відповідач; Вишгородський ОВ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), у якому просить: визнати дії Вишгородського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо примусового видворення з України особи без громадянства ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) протиправними та визнати протиправним і скасувати рішення Вишгородського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства № 000661 від 13 грудня 2025 року.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішення Вишгородського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області № 000661 від 13 грудня 2025 року було примусово видворено з України громадянина Грузії ОСОБА_3 . Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що останнє було прийнято відносно громадянина Грузії ОСОБА_3 , але особою, яку було затримано та якій було вручене дане рішення є позивач - ОСОБА_1 . В свою чергу позивач має статус особи без громадянства та являється уродженцем Південної Осетії, що підтверджується посвідкою на постійне проживання, виданою ВГІРФО Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 15 листопада 2010 року. До України позивач прибув близько 15 років тому, та перебуває на території держави на законних підставах. Тобто, позивач станом на момент винесення оскаржуваного рішення перебуває на території України на законних підставах, що підтверджується посвідкою на постійне проживання, яка є дійсною та не скасованою. Отже, відповідачем було безпідставно та необґрунтовано ототожнено позивача з громадянином Грузії ОСОБА_3 , оскільки жодних доказів зазначених обставин відповідачем надано не було. Крім того, оскаржуване рішення містить факти, які не відповідають дійсності та повністю суперечить положенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Також, як вбачається з приписів статей 26 та 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що процедурі видворення іноземця або особи без громадянства передує прийняття компетентним органом рішення про його примусове повернення, яке може бути оскаржено до суду. В свою чергу відповідачем вказаного рішення про примусове повернення відносно позивача не приймалось.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 січня 2026 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення відповідача є індивідуальним актом, що стосується конкретної особи (іноземця або особи без громадянства, що перебуває в Україні). Це не нормативно-правовий акт загальної дії, а індивідуальний акт застосування права, що визначає долю конкретного іноземця або особи без громадянства, що перебуває в Україні, його правові наслідки та обов`язок залишити територію України.

Не погоджуючись з рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 січня 2026 року, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що як вбачається у приписів статей 26 та 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що процедурі видворення іноземця або особи без громадянства передує прийняття компетентним органом рішення про його примусове повернення, яке може бути оскаржено до суду. В свою чергу відповідачем вказаного рішення про примусове повернення відносно позивача не приймалось.

Представник позивача звернув увагу, що зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що останнє було прийнято відносно громадянина Грузії ОСОБА_3 , але особою, яку було затримано та якій було вручене дане рішення є позивач - ОСОБА_1 . В свою чергу позивач має статус особи без громадянства та являється уродженцем Південної Осетії, що підтверджується посвідкою на постійне проживання, виданою ВГІРФО Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 15 листопада 2010 року. До України позивач прибув близько 15 років тому, та перебуває на території держави на законних підставах.

Також представник ОСОБА_1 наголосив, що суд першої інстанції проігнорував та не надав оцінку вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року у справі № 761/6705/23, копії ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року у справі № 761/6705/23 та висновку експертів від 10 лютого 2021 року; вказаними документами встановлюється особа позивача, підтверджується факт наявності у позивача посвідки на постійне проживання, а також спростовується факт підробки посвідки на постійне проживання.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшов.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року справу продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін та призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні об 10:30 год 19 лютого 2026 року.

Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі та в додаткових поясненнях, просив суд апеляційну скаргу задовольнити

Відповідач у судове засідання не з`явився про день, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи суду не надавав.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши правову позицію представника позивача під час судового засідання, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення , а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 січня 2026 року - без змін, мотивуючи це наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 грудня 2025 року посадовою особою Вишгородського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області винесено рішення про примусове видворення з України громадянина Грузії, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугували наступні встановлені посадовою особою обставини: « 13.12.2025 року співробітниками УМП ГУНП в Київській області виявлено громадянина Грузії ОСОБА_3 , який перебуває на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». У ході перевірки, встановлено, що ОСОБА_3 прибув до України приблизно у 2008 році через пункт пропуску не пам`ятає. Після закінчення дозволеного строку перебування іноземець територію України не залишив, свідомо порушуючи міграційне законодавство України. З питань визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до компетентних органів не звертався. Будь-яких інших дій для легалізації факту свого перебування на території України не вживав», у зв`язку з чим при прийнятті оскаржуваного рішення, посадова особа керувалась вимогами ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , особа якого підтверджується посвідкою на постійне проживання на території України серія НОМЕР_1 , копія якої міститься у матеріалах справи.

Згідно пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 10 лютого 2021 року №КСЕ-19/111-21/3588 (а.с.38-47) « 1. Зображення, графи, лінії графлення та друкований текст на лицьовому та зворотному боках бланка посвідки на постійне проживання серії ДН номер 1963 нанесені за допомогою знакодрукуючого пристрою, зі струменевим способом друку.

2. Запитання «Чи відповідає наданий бланк тимчасової посвідки ва постійне проживання серії НОМЕР_2 , бланкам відповідних документів, що знаходяться в офіційному обігу на території України?» не вирішувалось у зв?язку з відсутністю порівняльних зразків аналогічного документа, довідкової літератури у відділі почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

3. У зображенні особи чоловічої статі у бланку тимчасової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 та у порівняльних зразках гр. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , наданих на дослідження, зображена одна й та сама особа.»

Наведені вище висновки дослідження засвідчені підписами судових експертів - Сергія Какоткіна, Катерини Вовк.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття порушене право , за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес . Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія індивідуального акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Предметом спору позивач визначив рішення Вишгородського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства № 000661 від 13 грудня 2025 року, яке стосується громадянина Грузії ОСОБА_3 , про що прямо вказано в оскаржуваному рішенні, а також дії відповідача стосовно примусового видворення громадянина Грузії ОСОБА_3 .

Судовою колегією встановлено, що позивач не згадується в оскаржуваному рішенні № 000661 від 13 грудня 2025 року; також ані позивачем, ані відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів примусового видворення саме позивача відповідачем з території України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення № 000661 від 13 грудня 2025 року є індивідуальним актом, оскільки стосується особи, яка безпосередньо вказана в даному рішенні.

Суд зазначає, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Оскільки позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин з приводу примусового видворення на підставі рішення № 000661 від 13 грудня 2025 року громадянина Грузії ОСОБА_3 , то таке рішення не породжує для позивача права на захист.

Також колегією суддів встановлено, що ані позивачем, ані відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів прийняття рішення стосовно примусового видворення позивача - ОСОБА_1 , відповідачем з території України.

Колегія суддів зазначає, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача оскаржуваним рішенням та діями відповідача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Поряд з цим, варто зауважити, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), суду не потрібно вдаватись до оцінки спірного рішення на предмет його відповідності положенням законодавства.

За вказаних обставин, вірним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки оскаржуване рішення та дії не порушують права та законні інтереси саме позивача.

Стосовно доводів представника позивача про те, що відповідачем без жодних правових підстав внесені до Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами «ДМС України» відомості про позивача ідентифікуючи його як особу на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

У матеріалах справи міститься копія довідки про особу від 13.12.2025 року, яка видана Вишгородським об`єднаним відділом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, яка видана на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження Грузія, місце проживання: АДРЕСА_1 , документ, що посвідчує особу - відсутній, інформація про особу за обліками ДМС відсутня, особа, на ім`я якої видано вказану довідку, відмовилась посвідчити власним підписом інформацію, яка вказана у довідці.

У матеріалах справи також міститься копія посвідки на постійне проживання на території України серія НОМЕР_1 , яка видана на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження Цхінвалі (Південна Осетія», місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Твердження представника позивача про те, що на фотографіях, які містяться у довідці про особу від 13.12.2025 року, яка видана Вишгородським об`єднаним відділом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, яка видана на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та у посвідці на постійне проживання на території України серія НОМЕР_1 , яка видана на ім`я ОСОБА_1 , зазначена одна і та сама особа гр. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 не підтверджується належними та допустимими доказами (зокрема, висновком експерта).

Окрім того, анкетні дані осіб, які вказані у довідці про особу від 13.12.2025 року, яка видана Вишгородським об`єднаним відділом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, яка видана на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та у посвідці на постійне проживання на території України серія НОМЕР_1 , яка видана на ім`я ОСОБА_1 відрізняються: зазначено різні дати народженні та місце народження.

Колегія суддів зазначає, що згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо; верифікація - порівняння даних (параметрів), у тому числі біометричних, для встановлення тотожності особи документам або інформації з Реєстру для підтвердження їх ідентичності; біометричні параметри - вимірювальні фізичні характеристики або особистісні поведінкові риси, що використовуються для ідентифікації (впізнання) особи або верифікації наданої ідентифікаційної інформації про особу.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про захист персональних даних".

У разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним. Якщо особу не буде ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи, строк якої не перевищує двох місяців. У разі неможливості встановити особу протягом зазначеного строку особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи, прийняття відповідного рішення суду документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються.

Особа, стосовно якої відсутня інформація в наявних базах даних та картотеках заяв (або доступ до яких відсутній) розпорядника Реєстру або яку неможливо ідентифікувати, подає оригінали (у разі їх відсутності - копії) документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, та інші документи, у тому числі з фотокарткою (приписне свідоцтво, військовий квиток, посвідчення водія, пенсійне посвідчення тощо). Перевірка інформації про особу та поданих документів здійснюється за даними наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, у тому числі з отриманням фотографічного зображення обличчя особи.

Враховуючи наведені норми законодавства, ідентифікація особи повинна відбуватися у порядку, визначеному частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Колегія суддів позбавлена можливості самостійно ідентифікувати або верифікувати особу за фотографіями у документах, оскільки адміністративний суд не наділений відповідними повноваженнями.

За вказаних обставин, колегія суддів відхиляє даний довод представника позивача.

Також колегія суддів зазначає, що у провадженні Ківерцівського районного суду Волинської області перебувала справа № 158/3742/25 за позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянина Грузії ОСОБА_3 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.12.2025 року у справі № 158/3742/25 ухвалено затримати громадянина Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, строком на 3 (три) місяці.

Вказане рішення суду не набрало законної сили, оскільки ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2025 року відкрито апеляційне провадження у справі № 158/3742/25 з апеляційною скаргою громадянина Грузії ОСОБА_3 .

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів відмовляє у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 243, 272, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Івченка Дмитра Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 січня 2026 року - залишити без змін.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати ухвалення та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови виготовлено 19 лютого 2026 року.

Головуючий суддя С.В. Златін

Суддя О.О. Осіпова

Суддя Є.Д. Кравченко