Справа № 140/12324/25
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про продовження розгляду справи

18 лютого 2026 року ЛуцькСправа № 140/12324/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І., розглянувши питання про продовження розгляду справи в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби 11 грудня 2024 року; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 12.12.2024 по 22.09.2025 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 31.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 01.01.2026 позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме подання (надіслання) до суду заяви про поновлення строку п`ять днів з дня вручення вказаної ухвали.

На адресу суду 02.02.2026 від ОСОБА_1 надійшло клопотання про поновлення строку звернення до суду, яке обґрунтовано тим, що 29.08.2025 та 23.09.2025 відповідачем проведено виплату в сумі 162 048,39 грн та 50 838,71 грн відповідно, за період лікування в закладах охорони здоров`я за період з 15.01 2024 по 03.09.2024, тобто за однією підставою.

Переконаний, що на момент виплати додаткової грошової винагороди (29.08.2025), передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 за час перебування на лікуванні з 15.01.2024 по 03.09.2024 звернення до суду з даним адміністративним позовом було б передчасним, оскільки відповідач не провів всі належні позивачу виплати за вказаний період лікування.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків.

Відтак, оскільки недоліки позовної заяви у строк, установлений ухвалою суду від 10.10.2024 про залишення позовної заяви без руху, позивачем були усунуті, тому розгляд справи необхідно продовжити.

Заяву про поновлення строку звернення до суду необхідно задовольнити, з огляду на таке.

Як встановлено судом та викладено відповідачем у відзиві на позовну заяву, ОСОБА_1 20.08.2025 звернувся з рапортом щодо проведення таких виплат, за результатами чого проведено обрахунок періоду та сум. Зокрема, здійснено нарахування додаткової винагороди за періоди з 24.05.2024 по 02.07.2024, з 29.07.2024 по 07.08.2024 та з 16.03.2024 по 31.03.2024 на загальну суму - 162 048,39 грн та 50 838,71 грн, яка виплачена в у повному обсязі.

Так, ОСОБА_1 , на картковий рахунок 29.08.2025 виплачено 162 048,39 грн (з відрахуванням 1,5% військового збору) додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 за час перебування на лікуванні, а саме: за період з 24.05.2024 по 13.06.2024 здійснено нарахування у розмірі 69 139,78 грн; за період з 14.06.2024 по 02.07.2024 здійснено 69 139,78 грн та за період з 29.07.2024 по 07.08.2024 у розмірі 63 118,28 грн.

Окрім того, 23.09.2025, за період лікування з 16.03.2024 по 31.03.2024, відповідачем здійснено виплату додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 у розмірі 50 838,71 грн (з відрахуванням 1,5% військового збору).

Враховуючи наведене суд погоджується із посилання позивача, що виплата у розмірі 162 048,39 грн, яка проведена 28.08.2025 здійснена на тій же ж підставі, що і виплата у розмірі 50 838,71 грн, яка здійснена 23.09.2025, а тому підстави для звернення до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби після отримання останньої виплати (23.09.2025) є обґрунтованими.

Разом із тим суд враховує, що у постанові від 12.11.2025 у справі № 306/2708/23 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що остаточний розрахунок при звільненні із позивачу проведено 25.07.2023. Отже, відповідно до наведених вище положень статті 233 КЗпП України позивач мав звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у тримісячний строк, тобто до 26.10.2023.

Враховуючи наведену позицію Велика Палата Верховного Суду, яка застосована у постановах Верховного Суду від 21.01.2026 у справах № 200/8730/24, № 340/1291/25, 420/20606/24 та від 160/6927/25, суд зауважує, що позивачем дотримано тримісячний строк звернення до суду із даним позовом, навіть виходячи із проведення першої виплати, яка відбулась 29.08.2025.

Суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.09.2022 у справі №500/1912/22 суворе застосування адміністративними судами під час воєнного стану процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статті 6 зазначеної Конвенції.

Європейський Суд з прав людини вже звертав увагу на те, що «застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірною гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року). Порядок застосування пункту 1 статті 6 до проваджень в судах апеляційної або касаційної інстанцій залежить від особливостей конкретного провадження, враховуючи при цьому повноту провадження у національній правовій системі та роль суду касаційної інстанції у цьому провадженні; умови прийнятності касаційної скарги можуть бути жорсткішими, ніж для апеляційної скарги (див., наприклад, рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії» (Bulfracht Ltd v. Croatia), заява № 53261/08, п. 35, від 21 червня 2011 року)». (рішення у справі «ТОВ «Фріда проти України» (набуло статусу остаточного 08.03.2017)).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Суд зазначає, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 21.05.2021 у справі № 1.380.2019.006107, від 22.07.2021 у справі № 340/141/21, від 16.09.2021 у справі № 240/10995/20 та від 12.09.2022 у справі №120/16601/21-а.

На думку суду, вказані, у клопотання позивача, обставини свідчать про поважні причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом, що з урахуванням необхідності забезпечення права позивача на доступ до суду, є підставою для задоволення заяви про поновлення строку звернення до суду.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність продовження розгляду даної справи.

Керуючись статтями 123, 171, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Продовжити розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не може бути оскаржена окремо від рішення суду.

Суддя В.І. Смокович