Справа № 600/572/25-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/572/25-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лелюк О.П.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

18 лютого 2026 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Смілянця Е. С. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2025 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області №722 від 05 лютого 2025 року про відмову ОСОБА_1 у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII.

Також, позивач просив зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області зарахувати весь стаж роботи ОСОБА_1 за період його роботи з 22 листопада 1993 року по 23 січня 2025 року на різних посадах в органах митної служби та органах доходів і зборів до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, який дає право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ та Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області призначити та здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 з 31 січня 2025 року пенсію державного службовця відповідно до пункту 12 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII та статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ у розмірі 60 відсотків від сукупного заробітку, зазначеного у довідках Чернівецької митниці від 27 січня 2025 року №22-02-07/23 та №22-02-07/22.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 30.06.2025 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області від 05 лютого 2025 року №22 про відмову ОСОБА_1 у переведенні з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області зарахувати період роботи ОСОБА_1 з 22 листопада 1993 року по 23 січня 2025 року на різних посадах в органах митної служби та органах доходів і зборів до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, який дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з 31 січня 2025 року у розмірі 60 відсотків від сукупного заробітку, зазначеного у довідках Чернівецької митниці від 27 січня 2025 року №22-02-07/23 та №22-02-07/22.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в пенсійному органі як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На підставі наказу начальника Чернівецької митниці від 21 січня 2025 року №46-о ОСОБА_1 було звільнено 23 січня 2025 року у зв`язку з виходом на пенсію, припинивши дію контракту про проходження державної служби від 05 вересня 2023 року №653, та припинено державну службу.

31 січня 2025 року позивач подав до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області заяву про перехід із пенсії за віком на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу». Вказана заява за принципом екстериторіальності була передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області, що сторонами не заперечується.

За результатами розгляду заяви позивача рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області від 05 лютого 2025 року №22 позивачу відмовлено у переведенні з пенсії за віком на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».

Так, у рішенні вказано, що статтею 25 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII визначено сім категорій посад державних службовців, які вони могли обіймати у відповідних державних органах. Посади працівників митниці даною статтею не передбачені. Порядком обчислення стажу державної служби, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283, було передбачено зарахування до стажу державної служби роботи на посадах керівних працівників і спеціалістів митного контролю. З 01 травня 2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.

Згідно з пунктом 10 і 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, право на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 37 Закону мають особи, які на день набрання чинності Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII:

- мають не менше як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України;

- на день набрання чинності Законом №889-VIII займають посади державної служби та мають не менше як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України.

Водночас разом із втратою чинності Закону №889-VIII постанова Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року також втратила чинність. Крім цього статтею 3 Закону №889-VIII визначено коло осіб, на яких поширюється дія даного Закону. Працівники митної служби даною статтею не передбачені.

Провівши аналіз документів електронної пенсійної справи ОСОБА_1 , встановлено, що згідно записів трудової книжки він у період з 22 листопада 1993 року по 23 січня 2025 року працював у митній службі України.

Водночас у переведенні позивача на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» відповідач вирішив відмовити, оскільки призначення пенсії працівникам митної служби Законом України «Про державну службу» не передбачено.

Не погоджуючись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду у Полтавській області від 05 лютого 2025 року №22, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 8 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених чинним на той час законодавством.

Законодавством визначено, що посадові особи державної митної служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такими особами служби в митних органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ.

Вказане також передбачено і положеннями діючого наразі Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10 грудня 2015 року, згідно з пунктом 7 частини другої статті 46 якого до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Крім того, спеціальні звання посадових осіб митних органів - прирівнюються до рангів державного службовця, визначених Порядком №306.

Дослідженням наявних у справі матеріалів судом установлено, що відповідно до записів трудової книжки позивача він працював у митних органах на таких посадах:

- з 22.11.1993 року по 09.11.1994 року - на посаді інспектора Вадул-Сіретської митниці;

- з 09.11.1994 року по 01.04.1997 року - на посаді начальника відділу автоматизованих систем обробки митної інформації;

- з 01.04.1997 року по 21.10.2005 року - на посаді начальника відділу статистики, контролю і аналізу Вадул-Сіретської митниці;

- з 21.10.2005 року по 24.12.2008 року - на посаді начальника відділу інформаційної роботи та митної статистики;

- з 25.12.2008 року по 09.04.2009 року - на посаді в.о. начальника відділу інформаційної роботи та митної статистики Чернівецької митниці;

- з 10.04.2009 року по 08.11.2010 року - на посаді начальника відділу інформаційної роботи та митної статистики Чернівецької обласної митниці;

- з 08.11.2010 року по 13.10.2011 року - на посаді заступника начальника відділу інформаційної роботи та митної статистики;

- з 13.10.2011 року по 28.11.2011 року - на посаді заступника начальника відділу технічних засобів митного контролю;

- з 28.11.2011 року по 02.02.2012 року - на посаді заступника начальника відділу інформаційної роботи та митної статистики;

- з 02.02.2012 року по 20.08.2013 року - на посаді начальника відділу митних інформаційних технологій;

- з 21.08.2013 року по 25.11.2014 року - на посаді заступника начальника управління IT та обліку платників ГУ Міндоходів у Чернівецькій області;

- з 26.11.2014 року по 25.02.2016 року - на посаді начальника відділу IT Чернівецької митниці ДФС;

- з 25.02.2016 року по 05.10.2018 року - на посаді завідувача сектору інформаційних технологій Чернівецької митниці ДФС;

- з 05.10.2018 року по 10.12.2019 року - на посаді головного державного інспектора відділу інформаційних технологій Чернівецької митниці ДФС;

- з 11.12.2019 року по 22.09.2020 року - на посаді головного державного інспектора відділу супроводження IT систем управління інформаційних технологій, митної статистики та захисту інформації Буковинської митниці Держмитслужби;

- з 22.09.2020 року по 24.06.2021 року - на посаді головного державного інспектора відділу митних інформаційних технологій Буковинської митниці Держмитслужби;

- з 25.06.2021 року по 05.09.2023 року - на посаді головного державного інспектора відділу митних інформаційних технологій Чернівецької митниці;

- з 05.09.2023 року по 23.01.2025 року - на посаді головного державного інспектора відділу митних інформаційних технологій Чернівецької митниці шляхом укладення контракту про проходження державної служби.

Крім цього суд першої інстанції звернув увагу на те, що згідно із записами трудової книжки позивача 08 червня 1995 року ОСОБА_1 прийняв Присягу державного службовця, 01 квітня 2004 року йому було присвоєне спеціальне звання «Радник митної служби 2 рангу», 29 червня 2005 року позивачу було присвоєне спеціальне звання «Радник митної служби І рангу», 21 серпня 2013 р. ОСОБА_1 присвоєно 11 ранг державного службовця; 24 грудня 2013 року призначено спеціальне звання «Радник податкової та митної справи І рангу»; 01 липня 2020 року присвоєно спеціальне звання «Радник митної служби І рангу».

Зазначені обставини, як свідчить зміст відзиву на позовну заяву, відповідачем не заперечуються.

Отже, матеріалами справи підтверджуються обставини прийняття ОСОБА_1 . Присяги державного службовця, присвоєння йому рангів державного службовця та спеціальних звань як працівнику митного органу.

Поряд з цим як свідчить зміст запису №47 трудової книжки ОСОБА_1 23 січня 2025 року він припинив саме державну службу та звільнився із займаної посади у зв`язку із виходом на пенсію відповідно до пункту 7 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. №889-VIII «Про державну службу», припинено дію контракту про проходження державної служби від 05.09.2023 року №653 зі змінами, внесеними шляхом підписання додаткової угоди від 28.12.2023 № 17.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вважає, що стаж роботи позивача на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, на день набрання чинності Закону №889-VІІІ 01.05.2016, становить більше 20 років, при цьому позивач працював на посадах державної служби станом на день набрання чинності Законом №889-VIII та мав у тому числі й стаж державної служби не менш як 10 років.

Відповідно, позивач має право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII.

Водночас, як свідчить зміст оскаржуваного рішення, Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області не надало жодної оцінки вказаним вище періодам роботи позивача. Ні у рішенні №22 від 05 лютого 2025 року, ні у відзиві на позовну заяву Головним управлінням Пенсійного фонду України у Полтавській області не наведено жодних мотивів (причин) незарахування позивачу до стажу державної служби періодів його роботи в органах митної служби, які вказані у його трудовій книжці з 22 листопада 1993 року по 23 січня 2025 року.

Натомість відповідач в оскаржуваному рішенні обмежився лише висновками про те, що на позивача як працівника органів митної служби не поширюється дія Закону України «Про державну службу», не дослідивши належним чином того, що впродовж роботи позивача в органах митної служби він вважався державним службовцем зі спеціальним статусом, йому були присвоєні спеціальні звання, які прирівнюються до рангів державної служби, а тому наявний у позивача стаж роботи в органах митної служби підлягає зарахуванню до стажу державної служби, якого достатньо для призначення ОСОБА_1 пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Тому суд першої інстанції вважає необґрунтованим висновок Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області в оскаржуваному рішенні про те, що позивач не має права на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» згідно поданої заяви від 31 січня 2025 року.

Отже, рішення №22 від 05 лютого 2025 року прийняте пенсійним органом без врахування всіх обставин, які мають значення для прийняття такого виду рішень, що є підставою для визнання протиправним та скасування такого рішення.

З огляду на викладене, оскільки у позивача наявний необхідний стаж роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців (більше 20 років), враховуючи висновок суду про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області від 05 лютого 2025 року №22, а також виходячи з повноважень, визначених статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача у цій ситуації є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області зарахувати період роботи ОСОБА_1 з 22 листопада 1993 року по 23 січня 2025 року на різних посадах в органах митної служби та органах доходів і зборів до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, який дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», та призначити ОСОБА_1 пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» з 31 січня 2025 року (тобто з дати звернення позивача із заявою про перехід із пенсії за віком на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу») у розмірі 60 відсотків від сукупного заробітку, зазначеного у довідках Чернівецької митниці від 27 січня 2025 року №22-02-07/23 та №22-02-07/22.

На переконання суду першої інстанції, саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Водночас задовольняючи вимогу позивача про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» у тому числі й з урахуванням довідок Чернівецької митниці від 27 січня 2025 року №22-02-07/23 та №22-02-07/22, суд першої інстанції виходив з того, що розглядаючи заяву ОСОБА_1 від 31 січня 2025 року, до якої вказані довідки були залучені для вирішення питання про перехід на пенсію державного службовця, що не заперечується учасниками справи, пенсійний орган не висловлював жодних зауважень щодо змісту таких довідок та не стверджував про невідповідність їх вимогам законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З 01.05.2016 набрав чинності Закон України "Про державну службу" № 889-VIII від 10.12.2015 (далі-Закон № 889-VIII), в Прикінцевих та Перехідних положеннях якого закріплено, що Закон № 3723-ХІІ (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону № 889-VIII втратив чинність.

Пунктами 10, 12 розд. ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Отже, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII, але за умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, після 1 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України "Про державну службу" № 889-VIII від 10.12.2015) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу №3723-XII від 16.12.1993 лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 та мають передбачені частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993 вік і страховий стаж.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі № 822/524/18 та у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі № 676/4235/17.

Згідно з ч.1 ст.37 Закону № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що до стажу державної служби для визначення права на пенсію відповідно до Закону №889 позивачу не зараховуються період роботи в органах митної служби, які на думку, відповідача не відносяться до категорій посад, визначених статтею 37 Закону України "Про державну службу".

В свою чергу, відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993 (у редакції на час набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Приписами пункту 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII регламентовано, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Тобто, як вірно зазначає суд першої інстанції, стаж державної служби за періоди роботи до 01 травня 2016 року обчислюється відповідно до законодавства, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були ними передбачені.

Стаж державної служби до набрання чинності Законом №889-VIII обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (далі - Порядок №283), та додатку до нього (були чинними до 01 травня 2016 року).

Пунктом 5 Порядку №283 регламентовано, що обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.

Пунктом 1 Порядку №283 встановлено, що цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.

Згідно з п.2 Порядку №283 до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців, зокрема, на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів державної податкової служби, її територіальних органів.

Пунктом 4 Порядку №283 закріплено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи. Скарги, пов`язані з визначенням стажу роботи державних службовців, розглядаються згідно з чинним законодавством.

Частиною 17 статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993 регламентовано, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Спеціальним законом, що визначає статус працівників митної служби в Україні, її функції та правові основи діяльності є Митний кодекс України.

Зокрема, стаття 154 Митного кодексу України 1991 року передбачала, що службовим особам митних органів України присвоюються персональні звання відповідно до займаних посад і стажу роботи.

Також, статтею 430 Митного кодексу України 2002 року (який набрав чинності 1 січня 2004 року) визначено, що пенсійне забезпечення посадових осіб митної служби України здійснюється відповідно до умов і порядку, встановлених Законом України "Про державну службу". Пенсійне забезпечення працівників митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, які не є посадовими особами, здійснюється на загальних підставах відповідно до законодавства України про пенсійне забезпечення.

Крім того, частиною 1 статті 569 Митного кодексу України 2012 року встановлено, що працівники органів доходів і зборів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями.

Відповідно до статті 588 Митного кодексу України 2012 року пенсійне забезпечення посадових осіб органів доходів і зборів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу".

При цьому, період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в органах доходів і зборів зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Також, частиною 2 статті 588 Митного кодексу України 2012 року було визначено, що пенсійне забезпечення працівників органів доходів і зборів, які не є посадовими особами, здійснюється на підставах та у порядку, встановлених законом.

Разом з тим, процедуру присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів доходів і зборів та осіб, уповноважених їх присвоювати визначено Порядком присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів доходів і зборів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.10.2013 № 839 (далі - Порядок № 839) (постанова втратила чинність у частині, що стосується присвоєння спеціальних звань посадовим особам митних органів згідно з Постановою КМ України № 501 від 17.06.2020).

Згідно з п. 9 Порядку № 839 посадовій особі, яка перебувала на державній службі та вперше призначена на посаду в органах доходів і зборів, присвоюється спеціальне звання за посадою, на яку призначено особу, з урахуванням встановленого співвідношення рангів державних службовців.

Особам, які приймаються на роботу до органів доходів і зборів та яким раніше присвоєно спеціальні звання державної податкової або митної служби, спеціальні звання присвоюються з урахуванням співвідношення, визначеного законом.

За приписами п. 3 Порядку №839 до строку перебування у спеціальному званні зараховується період роботи в органах доходів і зборів у спеціальному званні (ранзі державного службовця), а також строк перебування у спеціальному званні (ранзі державного службовця) посадових осіб державної податкової та державної митної служби, крім посадових осіб, яким у період роботи в органах доходів і зборів спеціальне звання було присвоєно достроково.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону №889 та Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 року №229, які діють з 01.05.2016 року, до стажу державної служби зараховується, зокрема, час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

В свою чергу, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV.

Відповідно до записів трудової книжки № НОМЕР_1 від 21 жовтня 1980 року, позивач у період з 22.11.1993 по 23.01.2025 працював на різних посадах Вадул-Сіретської митниці Чернівецької області, Чернівецької обласної митниці та Буковинської митниці Державної митної служби України, ГУ Міндоходів у Чернівецькій області, Чернівецької митниці ДФС, Чернівецької митниці.

Натомість, в оскаржуваному рішенні відповідачем зазначено, що Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VII поширене право на призначення пенсії державного службовця виключно на осіб, які працювали на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. Основним критерієм, за яким визначається віднесення тієї чи іншої посади до відповідних категорій посад державних службовців, який дає право на призначення пенсії до ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723 від 16 грудня 1993 року, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу. За нормами Митного кодексу України посадовим особам митних органів присвоюють спеціальні звання, а не ранги державних службовців, посади посадових осіб митних органів не належать до посад, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» №3723 від 16 грудня 1993 року та актами Кабінету Міністрів України. Оскільки станом на 01.05.2016 у позивача відсутні 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, то відсутні підстави для переходу на пенсію за віком за нормами Закону України «Про державну службу» №3723 від 16 грудня 1993 року.

Крім того, згідно із записами трудової книжки позивача 08 червня 1995 року ОСОБА_1 прийняв Присягу державного службовця, 01 квітня 2004 року йому було присвоєне спеціальне звання «Радник митної служби 2 рангу», 29 червня 2005 року позивачу було присвоєне спеціальне звання «Радник митної служби І рангу», 21 серпня 2013 р. ОСОБА_1 присвоєно 11 ранг державного службовця; 24 грудня 2013 року призначено спеціальне звання «Радник податкової та митної справи І рангу»; 01 липня 2020 року присвоєно спеціальне звання «Радник митної служби І рангу».

Постановою Кабінету Міністрів України №306 від 20.04.2016 "Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями" (далі - Постанова № 306) затверджено Порядок присвоєння рангів державних службовців, співвідношення рангів державних службовців і військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями згідно з додатками 1-10.

Вищенаведені норми підтверджують, що посадові особи контролюючих органів, в даному випадку митного органу, віднесені до державних службовців за певними особливостями, тобто з присвоєнням спеціальних звань, які відповідають певним категоріям та рангам державних службовців.

Відтак, спеціальні звання посадових осіб контролюючих органів - прирівнюються до рангів державного службовця, визначених Постановою №306.

Зокрема, Додатками 6, 13 Постанови № 306 передбачено, що спеціальне звання "Інспектор митної служби 1 рангу" прирівнюється до 7 рангу державного службовця, "Радник митної служби І рангу" прирівнюється до 4 рангу державного службовця, "Радник митної служби І рангу" прирівнюється до 5 рангу державного службовця "Радник митної служби IІІ рангу" прирівнюється до 6 рангу державного службовця, "Інспектор митної служби I рангу" прирівнюється до 7 рангу державного службовця.

Отже, посадові особи митних органів, яким присвоєно спеціальні звання є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження позивачем служби в митних органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про Державну службу».

Таким чином, твердження Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про те, що вказаний стаж роботи позивача в митних органах у зв`язку із присвоєнням позивачу спеціального звання не може бути зарахований як стаж державного службовця, за наявності якого надається право на призначення пенсії державного службовця, є безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства.

Крім того, прийняття позивачем присяги державного службовця підтверджує факт проходження позивачем служби на посадах в митних органах, віднесених до категорій посад державної служби.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що пенсійний орган протиправно відмовив позивачу у проведенні перерахунку пенсії переході на пенсію за віком до ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723 від 16 грудня 1993 року, а тому оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 05 лютого 2025 року №22 про відмову ОСОБА_1 у переведенні з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу» є протиправним та підлягало скасуванню.

Також, колегія суддів зазначає, що в даному випадку належним і логічним є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області зарахувати період роботи ОСОБА_1 з 22 листопада 1993 року по 23 січня 2025 року на різних посадах в органах митної служби та органах доходів і зборів до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, який дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки таке зарахування передбачається законодавством, що встановлено як судом першої, так і апеляційної інстанції.

Щодо способу захисту визначеного судом першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на викладене, суд має право визнати дії суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати вчинити певні дії. При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Колегія суддів наголошує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Так, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 04 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 та від 13 жовтня 2022 року у справі №380/13558/21.

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з 31 січня 2025 року у розмірі 60 відсотків від сукупного заробітку, зазначеного у довідках Чернівецької митниці від 27 січня 2025 року №22-02-07/23 та №22-02-07/22.

Згідно з ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суду з прав людини у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Смілянець Е. С. Полотнянко Ю.П.