Справа № 600/4407/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2026-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/4407/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , про визнання протиправними і скасування наказів,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними і скасування наказів.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним і скасувати наказ від 27 липня 2025 року №221 (по стройовій частині) в частині припинення виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №844 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2025 від 15.04.2025 №449) та постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»: командиру 2-го відділення 2-го стрілецького взводу 2-ї стрілецької роти 2-го стрілецького батальйону молодшому сержанту ОСОБА_3 . Цією ж частиною наказу було припинено зарахування 50% місячного грошового забезпечення та 50% додаткової грошової винагороди на депонентський рахунок, а також нарахування та виплату 50% місячного грошового забезпечення та 50% додаткової грошової винагороди членам сім`ї: матері - ОСОБА_2 (25%) та дружині - ОСОБА_1 (25%) з 16 травня 2025 року, згідно рішення засідання комісії з організації виплат та контролю виплат грошового забезпечення військовослужбовців, які були захоплені в полон, стали заручниками, інтерновані у нейтральних державах або зникли безвісти;

- визнати протиправним і скасувати наказ від 28 липня 2025 року №222 (по стройовій частині), в частині і вважати таким, що командир 2-го відділення 2-го стрілецького взводу 2-ї стрілецької роти 2-го стрілецького батальйону молодший сержант ОСОБА_3 , який вважається зниклим безвісти з 03 грудня 2024 року, являється загиблим під час виконання бойових завдань, з 16 травня 2025 року.

В обґрунтування протиправності оскаржуваних наказів позивач посилалась на те, що такі винесені передчасно та не на підставі документів, які у встановленому законом порядку підтверджують факт загибелі чоловіка позивача ОСОБА_3 . Так, на думку позивача, постанова слідчого ГУНП в Донецькій області про встановлення особи трупа від 16 травня 2025 року, з урахуванням якої відповідач дійшов висновку про наявність достатніх підстав для прийняття оскаржуваних наказів, є лише вираженням думки слідчого і носить характер процесуального документу виключно в межах кримінального провадження. Разом з цим слідчий органу досудового розслідування (в даному випадку територіального органу Національної поліції України) не вважається посадовою особою, яка встановлює факт смерті конкретної особи, натомість такі повноваження належать органам реєстрації актів цивільного стану або суду шляхом видачі рішення про визнання особи зниклою (відсутньою) безвісти чи оголошення її померлою. Відповідно, використання постанови слідчого ГУНП в Донецькій області від 16 травня 2025 року як підстави винесення оскаржуваних наказів є протиправним, оскільки дії командування військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо оголошення померлим молодшого сержанта ОСОБА_3 без отримання відповідного свідоцтва про смерть (з одночасним внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану) порушують як права загиблого ОСОБА_3 на належне поховання саме його тіла в разі дійсного підтвердження факту смерті, так і права позивача як дружини загиблого військовослужбовця на соціальний захист, передбачений Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема, на виплату їй частини (25%) місячного грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_3 .

Додатково представник позивача повідомив суд про те, що лише у вересні 2025 року ОСОБА_1 отримала від ІНФОРМАЦІЯ_2 сповіщення про загибель її чоловіка ОСОБА_3 03 грудня 2024 року, а 20 вересня 2025 року військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України було видано наказ №281 про виключення ОСОБА_3 зі списків особового складу військової частини. Також лише у вересні 2025 року було прийнято і постанову про встановлення особи трупа ОСОБА_3 , і така винесена набагато пізніше, аніж постанова слідчого від 16 травня 2025 року, посилання на яку міститься в оскаржуваному наказі від 28 липня 2025 року №222. Наведені обставини, на думку позивача (її представника), додатково свідчать про протиправність та передчасність оскаржуваних наказів

Ухвалою суду від 16 вересня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи; витребувано у військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 належним чином засвідчені копії всіх документів, які стосуються спірних відносин, у тому числі тих, на підставі яких було прийнято оскаржувані накази від 27 липня 2025 року №221 та від 28 липня 2025 року №222; встановлено відповідачу строк для подання до суду витребуваних доказів.

Згідно з наявними у справі матеріалами ухвалу суду, якою відкрито провадження у даній справі, було направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку й така отримана ним 22 вересня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Проте правом подання відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк відповідач не скористався.

Ухвалою суду від 06 січня 2026 року повторно витребувано докази у відповідача.

Ухвалою суду від 06 січня 2026 року залучено до участі у цій справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 . Запропоновано третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору подати до суду пояснення згідно статті 165 Кодексу адміністративного судочинства України.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не скористалась правом надання пояснень щодо суті спору. Після постановлення судом указаної ухвали жодних документів від ОСОБА_2 до суду не надходило.

Водночас до суду від відповідача надійшли витребувані письмові докази.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був призваний на військову службу під час мобілізації на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в України» та зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000947 від 03 грудня 2024 року Покровським РУП ГУНП в Донецькій області внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України, за таких обставин: 03 грудня 2024 року приблизно о 06:00 год. у результаті влучання ворожого дрону типу FPV у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загинув військовослужбовець, ймовірно молодший сержант, командир 2 відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Додатково, як вбачається з витягу №0002660 від 07 грудня 2024 року, до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_1 , яка згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 29 травня 2024 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, є дружиною ОСОБА_3 , внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України, за таких обставин: чоловік ОСОБА_1 військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 сержант ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно сповіщення №239 зник безвісті під час виконання бойового завдання 03 грудня 2024 року в районі населеного пункту м. Покровськ Покровського району Донецької області.

На підставі заяви ОСОБА_1 до Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області від 07 грудня 2024 року додатково було внесено відомості про зниклу безвісти особу ОСОБА_3 до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 09 грудня 2024 року №344 ОСОБА_3 вважався таким, що зниклий безвісти відповідно до пункту 14 статті 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів і не заперечувалося її учасниками, на підставі зазначеного наказу позивачу як дружині зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_2 виплачувалось його грошове забезпечення протягом січня-квітня 2025 року.

На підставі заяв про виплату грошового забезпечення та додаткової винагороди матері зниклого безвісти молодшого сержанта ОСОБА_3 - ОСОБА_2 та дружини зниклого безвісти молодшого сержанта ОСОБА_3 - ОСОБА_1 відповідач здійснював виплату грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань зниклого безвісти молодшого сержанта ОСОБА_3 за період з 03 грудня 2024 року по 31 січня 2025 року членам сім`ї названого військовослужбовця, у розмірах 50% матері - ОСОБА_2 та 50% дружині - ОСОБА_1 .

За період з 01 лютого 2025 року по 16 травня 2025 року у зв`язку із внесенням до нормативно-правових актів, які регулюють порядок проведення виплат грошового забезпечення військовослужбовцям, зниклим безвісти, а саме на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №844 та постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», 50% грошового забезпечення та 50% додаткової грошової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань зниклого безвісти молодшого сержанта ОСОБА_3 зараховано на депонентний рахунок, а 50% грошового забезпечення та 50% додаткової грошової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань зниклого безвісти молодшого сержанта ОСОБА_3 після здійснення встановлених законом відрахувань, нараховано та виплачено матері - ОСОБА_2 (25%) та дружині - ОСОБА_1 (25%).

16 травня 2025 року старшим слідчим слідчого відділу Покровського РУП ГУНП в Донецькій області Капушом Д.В. винесено постанову про встановлення особи трупа, згідно з якою труп особи, який було доставлено до КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» реєстраційний номер 2484не/б/н від 04 грудня 2024 року, визнано як труп військовослужбовця Національної гвардії України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , встановлений у кримінальному провадженні №0000947 від 03 грудня 2024 року.

Згідно з протоколом засідання комісії військової частини НОМЕР_1 з організації виплат та контролю виплат грошового забезпечення військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , які були захоплені у полон, стали заручниками, інтерновані у нейтральних державах або зникли безвісти, №15 від 17 липня 2025 року, за результатами розгляду питання щодо організації та контролю виплат грошового забезпечення та додаткової винагороди молодшого сержанта ОСОБА_3 , який вважається зниклим безвісти з 03 грудня 2024 року, вирішено:

- відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №844 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2025 №449) та постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» - припинити здійснювати зарахування на депонентний рахунок 50% належного до виплати грошового забезпечення за поточний місяць та 50% належної до виплати додаткової винагороди за минулий місяць зниклого безвісти молодшого сержанта ОСОБА_3 ;

- у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №844 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2025 №449) та постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» - припинити нарахування та виплату 50% належного до виплати грошового забезпечення за поточний місяць та 50% додаткової винагороди за попередній місяць зниклого безвісти молодшого сержанта ОСОБА_3 після здійснення встановлених законом відрахувань, матері ОСОБА_2 (25%) та дружині - ОСОБА_1 (25%), у зв`язку із припиненням права на отримання таких виплат;

- начальнику обліку особового складу оформити наказом командира військової частини (по стройовій частині), з 16.05.2025 рішення про припинення зарахування 50% місячного грошового забезпечення та 50% додаткової грошової винагороди молодшого сержанта ОСОБА_3 на депонентний рахунок, а також про припинення нарахування та виплату 50% місячного грошового забезпечення молодшого сержанта ОСОБА_3 та 50% додаткової грошової винагороди членам сім`ї молодшого сержанта ОСОБА_3 : матері - ОСОБА_2 (25%) та дружині - ОСОБА_1 (25%);

- начальнику служби соціального супроводу секції персоналу проінформувати членів сім`ї молодшого сержанта ОСОБА_3 (матір - ОСОБА_2 та дружину - ОСОБА_1 ) про ухвалене комісією рішення щодо припинення виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди зниклого безвісти до членів сім`ї, яким здійснювалася дана виплата, з одночасним роз`ясненням їм права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» під особистий підпис із наданням витягу з протоколу засідання комісії.

На підставі протоколу №15 від 17 липня 2025 року засідання комісії з організації виплат та контролю виплат грошового забезпечення військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , які були захоплені у полон, стали заручниками, інтерновані у нейтральних державах або зникли безвісти, командиром військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) прийнято наказ від 27 липня 2025 року №221, пунктом 4 якого командиру 2 відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону молодшому сержанту ОСОБА_3 , припинено зарахування 50% місячного грошового забезпечення та 50% додаткової грошової винагороди на депонентний рахунок, а також припинено нарахування та виплату 50% місячного грошового забезпечення молодшого сержанта ОСОБА_3 та 50% додаткової грошової винагороди членам сім`ї молодшого сержанта ОСОБА_3 : матері - ОСОБА_2 (25%) та дружині - ОСОБА_1 (25%) з 16 травня 2025 року, згідно рішення засідання комісії з організації виплат та контролю виплат грошового забезпечення військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , які були захоплені у полон, стали заручниками, інтерновані у нейтральних державах або зникли безвісти.

Крім цього, на підставі постанови про встановлення особи трупа НПУ ГУ НП в Донецькій області від 16 травня 2025 року командиром військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) прийнято наказ від 28 липня 2025 року №222, відповідно до пункту 6 якого командир 2 відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону молодший сержант ОСОБА_3 являється загиблим під час виконання бойових завдань з 16 травня 2025 року.

За таких обставин, не погоджуючись з указаними наказами командира військової частини НОМЕР_1 від 27 липня 2025 року №221 та від 28 липня 2025 року №222, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 листопада 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктами другим-третім статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзаци перший, другий пункту 4 статті 9 Закону №2011-XII).

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.

На момент виникнення спірних у цій справі відносин, як станом і на час розгляду судом цієї адміністративної справи, строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №168.

Абзацом 1 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168 у редакції, чинній на момент прийняття наказу командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 09 грудня 2024 року №344, на підставі якого ОСОБА_3 вважався таким, що зниклий безвісти) установлено, що на період воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, розмір такої додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1-1 Постанови №168 на період воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. У разі виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території держави-агресора військовослужбовцям додатково виплачується одноразова винагорода в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання таких завдань.

Абзацами 3, 5 пункту 1-2 Постанови №168 встановлено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення).

Процедура здійснення виплати на період воєнного стану військовослужбовцям Національної гвардії України (далі - військовослужбовці) додаткової винагороди, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), визначена Особливостями виплати додаткової винагороди, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) та порядок і умови виплати одноразової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 вересня 2023 року №729 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 04 вересня 2023 р. за №1544/40600) (далі Наказ №729 в редакції, чинній на момент прийняття наказу командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 09 грудня 2024 року №344, на підставі якого ОСОБА_3 вважався таким, що зниклий безвісти).

Абзацом другим підпункту 1 пункту 2 Наказу №729 встановлено, що на період воєнного стану виплачується додаткова винагорода у розмірі 100000 гривень військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України (далі - бойові дії або заходи), перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях та заходах.

Згідно з підпунктом 2 пункту 15 Наказу №729 відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень, до таких наказів включаються військовослужбовці, зазначені в пункті 2 цих Особливостей, у тому числі такі, які захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі якщо зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення),- за час перебування в полоні, заручниках, та до дня звільнення включно або за час перебування в інтернуванні та до дня повернення до України, або за час безвісної відсутності.

Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці) визначено Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 (далі Порядок №884 в редакції, чинній на момент прийняття наказу командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 09 грудня 2024 року №344, на підставі якого ОСОБА_3 вважався таким, що зниклий безвісти).

Так, пунктами 2, 3 Порядку №884 встановлено, що під терміном «безвісно відсутній військовослужбовець» слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби.

За військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Абзацом першим пункту 4 Порядку №884 встановлено, що виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

Згідно з абзацами 1, 3 пункту 6 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Відповідно до абзацу 4 пункту 6 Порядку №884 виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Зміст наведених норм указує на те, що за безвісно відсутніми (зниклими) військовослужбовцями зберігається виплата грошового забезпечення в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру, у тому числі з урахуванням і додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №168. У разі, якщо військовослужбовець визнаний безвісно відсутнім (зниклим), право на виплату належного йому грошового забезпечення належить членам його сім`ї, коло яких чітко визначено Законом №2011-ХІІ та Порядком №884. Таке право реалізується шляхом подання членам сім`ї військовослужбовця заяви про отримання грошового забезпечення безвісно відсутнього (зниклого) військовослужбовця з додатками, перелік яких встановлено Порядком №884. Право членів сім`ї безвісно відсутнього (зниклого) військовослужбовця зберігається за ними до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім або оголошення його померлим, однак не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.

Як свідчать встановлені у цій справі обставини, відповідач, приймаючи рішення про визнання чоловіка позивача молодшого сержанта ОСОБА_3 загиблим з 16 травня 2025 року, що оформлене наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 липня 2025 року №222, а також припинивши наказом від 27 липня 2025 року №221 виплату належних ОСОБА_3 грошового забезпечення та додаткової винагороди його дружині ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 , фактично врахував лише постанову старшого слідчого СВ Покровського РУП ГУНП в Донецькій області від 16 травня 2025 року, якою труп особи, який було доставлено до КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» реєстраційний номер 2484не/б/н від 04 грудня 2024 року, визнано як труп військовослужбовця Національної гвардії України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , встановлений у кримінальному провадженні №0000947 від 03 грудня 2024 року.

Надаючи оцінку таким діям відповідача, суд звертає увагу на те, що постанова слідчого за своєю правовою природою є процесуальним рішенням посадової особи органу дізнання або досудового розслідування, яка виноситься у випадках, визначених Кримінальним процесуальним кодексом України, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає необхідним винесення постанови у межах кримінального провадження.

Водночас як передбачено положеннями частини сьомої статті 110 Кримінального процесуального кодексу України, постанова слідчого, дізнавача, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.

Досліджуючи зміст постанови старшого слідчого СВ Покровського РУП ГУНП в Донецькій області від 16 травня 2025 року про встановлення особи трупа, суд зазначає, що така винесена в межах кримінального провадження №0000947 від 03 грудня 2024 року в ній наведено єдиний висновок про належність трупа особі військовослужбовця Національної гвардії України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Утім, зазначена постанова не може слугувати доказом саме смерті (загибелі) ОСОБА_3 , оскільки органи досудового розслідування не наділені повноваженнями встановлювати факт смерті особи. За своїм змістом постанова старшого слідчого СВ Покровського РУП ГУНП в Донецькій області від 16 травня 2025 року про встановлення особи трупа не покладає на військову частину НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язку вчиняти дії, пов`язані з прийняттям рішення про встановлення факту смерті (загибелі) ОСОБА_3 та, відповідно, припиненням виплати належного ОСОБА_3 грошового забезпечення та додаткової винагороди членам його сім`ї, якими у даному випадку є дружина ОСОБА_1 та мати ОСОБА_2 .

Згідно ж з наявними у справі матеріалами ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вважався зниклим безвісти з 03 грудня 2024 року, а тому до моменту встановлення у визначеному законом порядку факту його смерті, а саме: шляхом видачі відповідного свідоцтва про смерть або внесення відомостей про смерть особи до Державного реєстру актів цивільного стану, або ж набрання законної сили рішення суду про встановлення факту смерті ОСОБА_3 чи оголошення його померлим, відповідач був зобов`язаний здійснювати дружині та матері ОСОБА_3 виплату грошового забезпечення та додаткової винагороди, право на які набуто ОСОБА_3 на підставах, визначених Законом №2011-ХІІ, Постановою №168 та Наказом №729, але не більше ніж до дня виключення його із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час судового розгляду цієї справи відповідач не надав доказів наявності у нього станом на 27 та 28 липня 2025 року свідоцтва про смерть ОСОБА_3 або внесення відомостей про його смерть до Державного реєстру актів цивільного стану, або ж рішення суду про встановлення факту смерті ОСОБА_3 чи оголошення його померлим, тобто належних та достовірних доказів засвідчення факту смерті ОСОБА_3 станом на день винесення оскаржуваних наказів.

Натомість, згідно наявних у справі матеріалів, свідоцтво про смерть ОСОБА_3 03 грудня 2024 року видано виконавчим комітетом Підберізцівської сільської ради Львівського району Львівської області лише 15 вересня 2025 року, а наказ №56/ос про виключення ОСОБА_3 зі списків особового складу Національної гвардії України у зв`язку зі смертю був винесений командиром військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі зазначеного свідоцтва про смерть лише 20 вересня 2025 року.

Також 20 вересня 2025 року командиром військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 винесено наказ №281, яким ОСОБА_3 виключено зі списків особового складу військової частини у зв`язку із загибеллю 03 грудня 2024 року в період проходження військової служби та виконання службових обов`язків по захисту Батьківщини у період дії воєнного стану.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про передчасність, а, відтак, і про незаконність наказів від 27 липня 2025 року №221 (пункт 4) та від 28 липня 2025 року №222 (пункт 6), адже станом на час їх винесення у відповідача не було належних та достовірних доказів факту смерті ОСОБА_3 . Тому і підстав для припинення виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди дружині та матері зниклого безвісти ОСОБА_3 у відповідача не було.

Отже, перевіряючи оскаржувані позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність їх критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при їх прийнятті відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; нерозсудливо та без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані оскаржувані рішення. Відтак, оскаржувані накази від 27 липня 2025 року №221 (пункт 4) та від 28 липня 2025 року №222 (пункт 6) є необґрунтованими та безпідставними, а тому підлягають скасуванню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте відповідачем як суб`єктом владних повноважень не було подано до суду відзив на позовну заяву та, відповідно, не доведено правомірність прийняття оскаржуваних наказів.

Згідно частин першої третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність письмових доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів обґрунтованість позову. Натомість відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність прийняття оскаржуваних наказів. Тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат варто зазначає таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частин першої та сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання цього позову сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №42 від 29 серпня 2025 року.

Отже, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача з бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 як суб`єкта владних повноважень, який виніс оскаржувані накази.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд стягнути і витрати на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн.

Так, відповідно до частини першої та другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За приписом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Так, на підтвердження вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн позивачем (її представником) надано:

- договір про надання правничої допомоги №3 від 13 червня 2025 року, укладений між адвокатом Савченком О.В. та клієнтом ОСОБА_1 ;

- акт про надання правничої допомоги від 29 серпня 2025 року, яким підтверджено надання адвокатом послуг щодо підготовки позову та інших документів для подання позовної заяви

- ордер на надання правової (правничої) допомоги від 12 вересня 2025 року СЕ №1322045;

- рахунок-фактуру №2/3 від 29 серпня 2025 року на суму 7000,00 грн;

- платіжні інструкції від 29 серпня 2025 року про сплату ОСОБА_1 вартості послуг за надання правничої допомоги у сумах 5000,00 грн та 2000,00 грн.

Проаналізувавши наведені документи, суд вважає, що такими підтверджується сплата позивачем адвокату коштів у розмірі 7000,00 грн за надання професійної правничої допомоги у цій справі.

З огляду на викладене, такі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Водночас, вирішуючи питання про розподіл витрат на правову допомогу, варто зазначити і те, що згідно з частинами шостою та сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зміст наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, у випадку задоволення позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до Кодексу адміністративного судочинства України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Суд також звертає увагу і на позицію суду касаційної інстанції в питанні розподілу витрат на правничу допомогу.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності клопотання іншої сторони.

Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №520/12065/19.

У постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 листопада 2019 року у справі №910/906/18, від 19 липня 2021 року у справі №910/16803/19 судом касаційної інстанції викладено правову позицію, відповідно до якої зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Однак у ході розгляду цієї справи відповідачем не було подано до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Ним жодним чином не доведено не співмірності понесених позивачем витрат.

За таких обставин стягненню з відповідача військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 як суб`єкта владних повноважень, який прийняв оскаржувані рішення, на користь позивача підлягають понесені нею судові витрати у загальній сумі 8211 грн 20 коп. (7000 грн 00 коп. витрати на професійну правничу допомогу та 1211 грн 20 коп. сплачений судовий збір).

Керуючись статтями 2, 6, 9, 72-77, 90, 139, 241 - 246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , про визнання протиправними і скасування наказів задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27 липня 2025 року №221, яким припинено виплату грошового забезпечення та додаткової винагороди, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №844 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2025 №449) та постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» командиру 2-го відділення 2-го стрілецького взводу 2-ї стрілецької роти 2-го стрілецького батальйону молодшому сержанту ОСОБА_3 , припинено зарахування 50% місячного грошового забезпечення та 50% додаткової грошової винагороди на депонентський рахунок, а також припинено нарахування та виплату 50% місячного грошового забезпечення та 50% додаткової грошової винагороди членам сім`ї: матері - ОСОБА_2 (25%) та дружині - ОСОБА_1 (25%) з 16 травня 2025 року.

Визнати протиправним та скасувати пункт 6 наказу військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28 липня 2025 року №222, яким командир 2-го відділення 2-го стрілецького взводу 2-ї стрілецької роти 2-го стрілецького батальйону молодший сержант ОСОБА_3 , який вважався зниклим безвісти з 03 грудня 2024 року, вважається таким, що являється загиблим під час виконання бойових завдань, з 16 травня 2025 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 1211 грн 20 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 19 лютого 2026 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), відповідач військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ); третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Суддя О.П. Лелюк