Справа № 520/32094/25
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2026-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

19 лютого 2026 року справа № 520/32094/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Григоров Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив (з урахуванням уточненого позову) :

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 , оформлене протоколом від 07.11.2025р. №66, в частині відмови у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі п.9 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- зобов`язати комісію ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняти рішення про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п.9 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

В обгрунтування позовних вимог зазначалося, що оскаржуване рішення є протиправним та порушує права позивача.

Ухвалою суду від 24.12.2025р. відкрито спрощене провадження у справі без виклику сторін.

Відповідач позов не визнав та надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив, що позивачу було відмовлено у наданні відстрочки від мобілізації в зв`язку з не підтвердженням того, що позивач є єдиною особою, здатною здійснювати постійний догляд, а також відсутність належного документу, що підтверджує родинні відносини (свідоцтва про народження). Відповідач наголошував про наявність іншої близької особи, яка здатна здійснювати постійний догляд ОСОБА_2 .

Представник позивача адвокат Ладуренко А.О. надала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої наполягала на задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , який взятий на військовий облік в ІНФОРМАЦІЯ_4 .

06.11.2025р. позивач через територіальний підрозділ Центру надання адміністративних послуг м. Харкова Шевченківського району звернувся до голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_5 із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Згідно повідомлення 004, повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 10.11.2025р. № 06/815, зазначалося, що комісією ІНФОРМАЦІЯ_5 розглянуто заяву позивача про надання відстрочки від призову на військову службу, протоколом від 07.11.2025р. за № 66 в задоволенні заяви відмовлено. Причинами відмови зазначено : «надати відомості чому донька ОСОБА_2 не може здійснювати догляд за матір`ю, також відсутнє свідоцтво про народження заявника для підтвердження родинних стосунків».

Крім того, представником позивача було надано до суду копію Повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 31.01.2026р. № 06/107, в якому зазначено про відмову у наданні відстрочки з підстав: «є донька, яка може здійснювати догляд за своєю матір`ю, надати відомості чому донька не може здійснювати догляд».

Щодо вказаного доказу суд зазначає, що він стосується правовідносин, які виникли між сторонами цієї справи, але в інших правовідносинах, які стосувалися розгляду заяви ОСОБА_1 від 29.01.2026р. Отже, до спірних правовідносин в цій справі зазначене повідомлення, а також опис пакету документів стосунку не має.

Вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши відзив на неї, судом встановлено, що за позицією сторони позивача зазначалося про те, що відповідач необгрунтовано посилався на обов`язок військовозобов`язаного подати при розгляді питання про надання відстрочки від мобілізації документи, які підтверджують відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за батьком, матір`ю. Такий обов`язок, на думку позивача, є лише в разі здійснення догляду за батьком чи матір`ю дружини (чоловіка). В позовній заяві стверджувалося, що наявність у позивача рідної сестри ОСОБА_2 не є підставою для відмови у наданні відстрочки від мобілізації, оскільки відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не передбачено, у випадку здійснення військовозобов`язаним постійного догляду за своєю хворою матір`ю, такої умови, як відсутність інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати догляд за особою, яка потребує постійного догляду.

Позивач при цьому посилався на те, що мешкає разом з матір`ю ОСОБА_3 за однією адресою, а згідно Виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 05.12.2025р. остання потребує постійного стороннього догляду та нагляду. Крім того, позивач посилався і на акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 29.10.2025р., згідно якого вбачається, що ОСОБА_1 здійснює постійний догляд за ОСОБА_3 на підставі Висновку ЛКК від 16.10.2025р. № 1751, копія якого також наявна в матеріалах справи.

Перелічені обставини відповідач не спростовував та в обгрунтування ухваленого рішення посилався на те, що позивач має рідну сестру ОСОБА_2 , щодо якої не надано відомостей про неможливість здійснення нею постійного догляду за матір`ю ОСОБА_3 , що є необхідним для вирішення питання про надання відстрочки від мобілізації. Позивач наявність рідної сестри не заперечував, проте вважав, що її наявність, а також наявність у неї можливості здійснювати постійний догляд за матір`ю не впливає на отримання позивачем відстрочки від мобілізації.

Додатковою та самостійною підставою для відмови у наданні відстрочки від мобілізації слугувало посилання відповідача на відсутність при зверненні позивача копії свідоцтва про народження заявника (позивача) для підтвердження родинних стосунків.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-XII (в подальшому - Закон № 2232-ХІІ), частиною 1 статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно із ч. 7 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ, виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

З 24.02.2022 відповідно до Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час розгляду цієї справи.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 № 3543-XII (в подальшому - Закон № 3543-ХІІ, в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин).

Обставини, які надають військовозобов`язаним право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації визначені у статтею 23 Закону № 3543-ХІІ.

Відповідно до п. 9 ч.1 ст. 23 Закону № 3543-ХІІ, зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154, (в подальшому - Положення про ТЦК) визначає повноваження територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Так, пунктом 9 Положення про ТЦК, передбачено, що відповідно до покладених на них завдань ТЦК, зокрема, ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб; оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.

Пунктом 11 Положення про ТЦК визначено, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Судовим розглядом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з заявою про отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 9 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", у зв`язку із наявністю хворої матері.

При цьому, позивач вважав, що наявність у нього рідної сестри не впливає на можливість отримати відстрочку від мобілізації в зв`язку із здійсненням постійного догляду за хворою матір`ю, оскільки це не передбачено п. 9 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Відмовляючи у наданні позивачу відстрочки від призову, відповідач зазначив, що є інший працездатний член сім`ї, який зобов`язаний здійснювати догляд.

Суд зауважує, що відповідно до ст. 51 Конституції України, повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Однією з основних цілей регулювання сімейних відносин, відповідно до частини другої статті 1 Сімейного кодексу України, є утвердження почуття обов`язку перед батьками.

Згідно із ст. 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Таке піклування, турбота може знаходити свій вияв у особистому догляді, наданні матеріальної допомоги, представництві, захисті прав та інтересів батьків у різних установах тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із урахуванням вищевикладених обставин, суд погоджується з висновком відповідача, що сестра позивача ОСОБА_2 як і позивач має зобов`язання піклуватися та доглядати за своєю непрацездатною матір`ю, у зв`язку з чим при розгляді заяви позивача відповідачем обґрунтовано зроблено висновок про те, що відсутні підстави для надання позивачу відстрочки від призову, у зв`язку з тим що є інший працездатний член сім`ї, який зобов`язаний здійснювати догляд, а підстав чому сестра позивача не має змоги здійснювати постійний догляд не зазначені.

Суд зауважує, що при розгляді цієї справи позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що його сестра ОСОБА_2 внаслідок віку, стану здоров`я або інших поважних причин не може здійснювати постійний догляд за матір`ю. Не надавалося таких доказів і до ІНФОРМАЦІЯ_5 при розгляді заяви позивача про надання відстрочки від мобілізації в цій справі.

Суд звертає увагу позивача, що дана обставина повинна доводитися саме позивачем. Складаючи позовну заяву в інтересах позивача, його представник не навів жодних підстав, які б свідчили про неможливість ОСОБА_2 здійснювати постійний догляд за матір`ю, обмежившись лише посиланням на те, що сестра позивача ОСОБА_2 з матір`ю не проживає та стосунки не підтримує.

Суд враховує, що згідно із сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 стандартами доказування обставин спору: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Суд відмічає, що у силу ч.4 ст.44, ч.2 ст.78, ч.3 ст.78, п.4 ч.5 ст.160, п.5 ч.5 ст.160, ч.4 ст.161, ч.4 ст.162 КАС України обов`язок повідомлення суду усіх обставин справи та підтвердження доводів про існування цих обставин відповідними доказами покладений, насамперед на учасників справи сторони спору.

Окрім того, суд згідно з ч.4 ст.9 КАС України обтяжений законодавцем обов`язком встановити об`єктивну істину у кожному спорі за власною ініціативою безвідносно до стану виконання учасниками справи сторонами спору згаданого вище процесуального обов`язку.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024р. у справі №400/1217/23: 1) Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 2) Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.; 4) Посилання позивача на те, що в силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Доводи представника позивача, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати висновки, викладені в рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2025р. у справі № 420/5787/25 та низки інших рішень судів першої інстанції, суд вважає помилковими, оскільки, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Додатково суд звертає увагу представника позивача на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2025р. у справі № 520/22213/24, в якій суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що, оскільки сестра позивача є повнолітньою дочкою, то вона як і позивач має зобов`язання піклуватися та доглядати за своєю непрацездатною матір`ю, у зв`язку з чим при розгляді заяви позивача відповідачем обґрунтовано зроблено висновок про те, що відсутні підстави для надання позивачу відстрочки від призову, у зв`язку з тим що є інший працездатний член сім`ї, який зобов`язаний здійснювати догляд.

Щодо доводів позовної заяви про те, що при зверненні до відповідача було надано копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , однак відповідач безпідставно вказував на його відсутність, то суд з такими доводами позивача погоджується з огляду на надані докази, які свідчать, що дійсно, при формуванні заяви про надання відстрочки до неї долучалася сканована копія свідоцтва про народження заявника.

Тим не менш вказане порушення не призвело до ухвалення неправомірного рішення з приводу відмови у наданні відстрочки, оскільки самостійною підставою для такої відмови слугувала також наявність іншої особи, яка здатна та зобов`язана здійснювати постійний догляд.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином суд вважає, що ключові доводи сторін в цій справі отримали належну оцінку, інші доводи висновків суду не спростовують.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.В. Григоров