Справа № 640/30443/21
Суддя: А.В. САГУН
Дата ухвалення: 2026-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року м. Кропивницький Справа № 640/30443/21

провадження № 2-іс/340/477/25

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сагуна А.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (далі позивачка) до Головного управління ДПС у м. Києві (далі відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відповідача, у якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-26869-17 від 14.05.2019 року.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 року відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.36).

На виконання положень Закону України від 13.12.2022 № 2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду", у відповідності з Порядком передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженим наказом ДСА України №399 від 16.09.2024, згідно супровідного листа Київського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 №01-19/3049/25 до Кіровоградського окружного адміністративного суду передано 689 судових справ (у тому числі дану справу) (а.с.44).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2025, справу № 640/30443/21 передано на розгляд судді А.В. Сагуну (а.с.45).

Ухвалою судді від 26.06.2025 адміністративну справу прийнято до провадження та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.46-47).

Копію ухвали надіслано позивачу за зареєстрованою адресою її місця проживання ( АДРЕСА_1 ), проте поштове відправлення повернулися до суду без вручення з відміткою поштового відділення "адресат відсутній за вказаною адресою".

За правилами ч. 11 ст. 251 КАС України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом із повідомленням про вручення.

Відповідно до пп.4, 5 ч.6 ст.251 КАС України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресом місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Частиною 11 ст. 126 КАС України передбачено, що розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Отже, враховуючи, що ухвалу суду від 26.06.2025 повернуто до суду з незалежних від суду причин, вказана ухвала вважається належним чином врученою адресату, а тому позивач вважається такою, що була належно повідомлена про розгляд справи.

В обґрунтування вимог позивачка зазначила, що в розумінні Закону № 2464-VІ вона була застрахованою особою і єдиний внесок за неї у період, за який винесене спірна вимога, нараховував та сплачував її роботодавець як страхувальник у розмірі не менше мінімального внеску, що виключає обов`язок зі сплати єдиного внеску позивачем ще як і особою, що зареєстрована як фізична особа-підприємець. При цьому, як наголошує позивач, підприємницьку діяльність вона фактично не здійснювала. Саме тому у відповідача були відсутні правові підстави для формування і направлення вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску, у зв`язку з чим така вимога підлягає скасуванню як протиправна.

Відповідач правом подати відзив не скористався, однак у поданих до суду письмових поясненнях заперечив проти позову, зазначивши, що в інтегрованій картці платника за кодом платежу 71040000 (єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) обліковуються щоквартальні нарахування за III квартал 2013 року - III квартал 2015 року, січень-грудень 2017 року, щоквартальні нарахування за І квартал 2018 року - IV квартал 2020 року згідно обраної системи оподаткування в розмірі мінімального страхового внеску за кожен місяць та нарахування згідно поданого до податкового органу звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальну суму 49252,31 грн. Станом на 30.04.2019 року згідно з даними інформаційно-комунікаційних систем Головного управління, в інтегрованій картці платника ФОП ОСОБА_1 за кодом платежу 71040000 обліковувалась заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 22576,73 грн, тому засобами ІКС в автоматичному режимі було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 № Ф-26869-17. Станом на 24.07.2025, в ІКП ФОП ОСОБА_1 обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску по коду платежу 71040000 в розмірі 39334,57 грн (а.с.52-58).

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

З 25.10.2011 р. позивачка була зареєстрована як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності: 85.52 "Освіта у сфері культури".

На підставі власного рішення позивача 23.09.2021 р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності.

Як зазначив відповідач, згідно з даними інформаційної системи ГУ ДПС у м. Києві ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 25.10.2011 (дата державної реєстрації) по 23.09.2021 перебувала на обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві (Правобережна ДПІ) як ФОП. У період з 01.01.2012 до 01.10.2015 платник застосовувала спрощену систему оподаткування (3 група).

Станом на 01.10.2013 територіальними органами Пенсійного фонду України по ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) передано позитивне сальдо по єдиному внеску у сумі 766,29 гривень.

В інтегрованій картці платника (далі- ІКП) за кодом платежу 71040000 (єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) обліковуються щоквартальні нарахування за III квартал 2013 року - III квартал 2015 року, січень-грудень 2017 року, І квартал 2018 року - IV квартал 2020 року згідно обраної системи оподаткування в розмірі мінімального страхового внеску за кожен місяць та нарахування згідно поданого до податкового органу звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (далі - Звіт) на загальну суму 49252,31 грн, а саме:

21.10.2013 - за III квартал 2013 року в сумі 1194,03 грн;

20.01.2014 - за IV квартал 2013 року в сумі 1218,67 грн;

22.04.2014 - за І квартал 2014 року в сумі 1267,95 грн;

21.07.2014 - за II квартал 2014 року в сумі 1267,95 грн;

20.10.2014 - за III квартал 2014 року в сумі 1267,95 грн;

20.01.2015 - за IV квартал 2014 року в сумі 1267,95 грн;

09.02.2015 - згідно Звіту (Додаток 5 Таблиця 2) за 2014 рік № від 11.02.2015 в сумі 119,70 грн;

20.04.2015 - за І квартал 2015 року в сумі 1267,95 грн;

20.07.2015 - за II квартал 2015 року в сумі 1267,95 грн;

19.10.2015 - за III квартал 2015 року в сумі 1323,47 грн;

09.02.2018 - за 2017 рік у сумі 8448,00 грн;

19.04.2018 - за І квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн;

19.07.2018 - за II квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн;

19.10.2018 - за III квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн;

21.01.2019 - за IV квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн;

19.04.2019 - за І квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн;

19.07.2019 - за II квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн;

21.10.2019 - за III квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн;

20.01.2020 - за IV квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн;

21.04.2020 - за І квартал (січень-лютий) 2020 року в сумі 2078,12 грн;

20.07.2020 - за II квартал (червень) 2020 року в сумі 1039,06 грн;

19.10.2020 - за III квартал 2020 року в сумі 3178,12 грн;

19.01.2021 - за IV квартал 2020 року в сумі 2200,00 грн.

За вищезазначений період сплата єдиного внеску становить 9151,45 грн, в зв`язку з чим, станом на 25.07.2025, в ІКП за кодом платежу 71040000 ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) обліковується недоїмка у сумі 39334,57 грн.

Станом на 30.04.2019 року, згідно з даними інформаційно-комунікаційних систем ГУ ДПС у м. Києві за кодом платежу 71040000 обліковувалась заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 22576,73 грн.

У зв`язку з наявністю заборгованості 14.05.2019 р. контролюючим органом винесено вимогу № Ф-26869-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 22576,73 грн (а.с.60).

Незгода позивача з вимогою зумовила її звернення до суду з даним позовом.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Стаття 92 Конституції України вказує, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, а також система оподаткування, податки і збори.

Згідно з підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України працівник це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом).

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати визначає Закон України від 08 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі Закон № 2464-VI).

Відповідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно до вимог статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

За правилами пунктів 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI:

застрахована особа фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до абзацу другого пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1, пунктів 2, 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

1) для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених в абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму грошового забезпечення кожної застрахованої особи, оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами; допомоги, надбавки або компенсації відповідно до законодавства.

Нарахування та сплата єдиного внеску за платників, зазначених у абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, але не менше мінімального страхового внеску за кожну особу.

2) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

3) для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною дванадцятою статті 9 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 (далі Інструкція № 449).

Згідно пункту 1 розділу VI Інструкції № 449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2 розділу VI Інструкції № 449 у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції № 449, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів із дня її винесення.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

За вимогами пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника фізичної особи).

З аналізу наведених норм права вбачається, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується органом доходів і зборів на підставі даних його інформаційних систем у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску, під якою розуміється сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464-VI.

Водночас правовідносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, нормами Закону № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених судом норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. При цьому необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. Водночас за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Відтак з метою встановлення розміру мінімального страхового внеску і обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством було встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Особа, яка провадить підприємницьку діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати ЄСВ не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення Закону №2464-VI про необхідність сплати ЄСВ ФОП, яка одночасно перебуває у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 р. (справа № 160/3114/19) та в подальшому підтримана у постанові від 04.12.2019 р. (справа №440/2149/19), від 23.01.2020 р. (справа №480/4656/18), що враховується судом, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.

У цій справі спірна вимога ГУ ДПС у м. Києві № Ф-26869-17-У від 14.05.2019 р. була сформована у зв`язку з наявністю у позивачки недоїмки зі сплати єдиного внеску на кінець календарного місяця, тобто станом на 30.04.2019 року в сумі 22576,73 грн (а.с.60).

Водночас, згідно до наявної у справі довідки форми ОК-5 (дані Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування) судом установлено, що у період з січня 2013 р. по вересень 2015 р. позивачка сплачувала відповідні внески. Крім того, позивачка у період з січня 2013 р. по лютий 2019 р. перебувала у трудових відносинах із роботодавцями, які відповідно до Закону № 2464-VI були платниками єдиного внеску за найманого працівника та також сплачували страхові внески (а.с.24-26).

Отже, з урахуванням перебування позивача у трудових відносинах у період з січня 2013 року по лютий 2019 року, відповідні суми єдиного внеску підлягають виключенню з розрахунку недоїмки, оскільки в ці періоди обов`язок зі сплати єдиного внеску покладався саме на роботодавця. Разом з тим відсутні докази щодо перебування позивача у трудових відносинах та сплати за неї єдиного внеску роботодавцем у березні 2019 року.

Відповідачем за І квартал 2019 року нараховано єдиний внесок у сумі 2754,18 грн, що відповідає мінімальному страховому внеску за три місяці (січень, лютий, березень 2019 року) у розмірі 918,06 грн за кожен місяць. З огляду на встановлені обставини правомірним є нарахування єдиного внеску лише за березень 2019 року у сумі 918,06 грн, оскільки за січень та лютий 2019 року страховий внесок було сплачено роботодавцями позивача.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 року № Ф-26869-17 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 22 576,73 грн є протиправною в частині включення до її складу сум єдиного внеску за періоди перебування позивачки у трудових відносинах у розмірі 21 658,67 грн (22 576,73 грн 918,06 грн). У частині ж нарахування єдиного внеску за березень 2019 року у сумі 918,06 грн зазначена вимога є правомірною та скасуванню не підлягає.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір в сумі 908,00 грн (а.с.13). Отже пропорційно до розміру задоволених вимог майнового характеру (95,93%) на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню 871,04 грн.

Також, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС України).

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України", заява №19336/04).

Верховний Суд у постановах від 24.11.2021 року у справі №420/1109/20, від 29.11.2021 року у справі №420/13285/20, від 03.12.2021 року у справі №1.380.2019.000502 вказав, що, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження розміру понесених позивачем судових витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн суду надано копії таких документів: Договір про надання правової допомоги №030249 від 01.10.2021 р. (а.с.27-28), Додаткову угоду №1 від 01.10.2021 р. до Договору №030249 від 01.10.2021 р. (а.с.29), квитанцію №64 від 01.10.2021 р. на суму 4999 грн (а.с.30), меморіальний ордер №23809266SВ від 01.10.2021 р. на суму 4999 грн (а.с.31).

Згідно Додаткової угоди №1 від 01.10.2021 р. до Договору №030249 від 01.10.2021 р., надано такі послуги:

1) консультація, збирання доказів, підготовка та аналіз законодавства з перспективи подання до суду позовної заяви щодо скасування вимоги з ЄСВ № 26869-17-У від 14.05.2019 р. (1/2 год.) 1000,00 грн;

2) написання та оформлення позовної заяви про скасування протиправної вимоги № 26869-17-У від 14.05.2019 р. до суду (3/2 год.) 3000,00 грн;

3) підготовка, написання та оформлення відповіді на відзив відповідача, подання до суду (1/2 год.) 1000,00 грн (а.с.29).

Суд зазначає, що позивач вільний у виборі представника та у визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Разом з тим, суд встановив, що послуги 1-2 є взаємопов`язаними, оскільки підготовка позовної заяви неможлива без консультації та збору доказів. Тому ці послуги об`єднуються при визначенні судових витрат, і їхня загальна вартість береться як 3000,00 грн. Послуга 3 фактично не надана, оскільки відповіді на відзив відповідача до суду подано не було, тому її вартість не включається до судових витрат.

Враховуючи, що позов у справі було задоволено частково (95,93 %), судові витрати на правничу допомогу також підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог, тобто в сумі 2877,90 грн.

Керуючись ст.ст.139, 242-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ЄДРПОУ ВП 44116011) про визнання протиправною та скасування вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 року № Ф-26869-17, в частині нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 21 658,67 грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (ЄДРПОУ ВП 44116011) судовий збір в сумі 871,04 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (ЄДРПОУ ВП 44116011) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2877,90 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду А.В. САГУН