Справа № 420/14034/25
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2026-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

19 лютого 2026 року

м. Київ

справа №420/14034/25

адміністративне провадження № К/990/5017/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Єзерова А.А. та Чиркіна С.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2026 року

у справі №420/14034/25

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо ненадання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , грошової компенсації у розмірі 1273654,80 грн за належне йому, а також членам його сім`ї: дружині - ОСОБА_2 і доньці - ОСОБА_3 , для отримання жилого приміщення із додатковою жилою площею у розмірі 10 квадратних метрів, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 , відкритий у банку, відповідно до пункту 13 Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №728 (далі - Порядок №728);

- зобов`язати Міністерство оборони України надати ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 1273654,80 грн за належне йому, а також членам його сім`ї: дружині - ОСОБА_2 і доньці - ОСОБА_3 , для отримання жиле приміщення із додатковою жилою площею у розмірі 10 квадратних метрів, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 , відкритий у банку, відповідно до пункту 13 Порядку №728;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 , на відшкодування майнової шкоди, завданої органом державної влади, грошові кошти у розмірі 1538388,00 грн;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 , на відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, грошові кошти у розмірі 47186,80 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2026 року, відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 03 лютого 2026 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із наступного.

Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини другої статті 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Аналіз наведених норм в контексті правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі, свідчить про те, що в даному випадку оскаржуються судові рішення, постановлені у справі незначної складності.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.

Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Скаржником наведено наступну підставу для касаційного оскарження рішень судів першої і апеляційної інстанцій та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності №420/14034/25, яка передбачена частиною четвертою статті 328 КАС України: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року у справі №9901/43/21, та постановах Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/1573/18, від 19 листопада 2019 року у справі №640/5563/19, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17, від 07 квітня 2021 року у справі №810/3772/17, від 06 лютого 2023 року у справі №140/559/22, від 03 липня 2024 року у справі №904/3794/23; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 КАС України; не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України; суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа має виняткове значення для позивача; суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Суд не приймає до уваги посилання скаржника на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року у справі №9901/43/21, та постановах Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/1573/18, від 19 листопада 2019 року у справі №640/5563/19, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17, від 06 лютого 2023 року у справі №140/559/22, від 03 липня 2024 року у справі №904/3794/23, оскільки обставини у цій справі та у справах, зазначених скаржником з метою обґрунтування підстави касаційного оскарження, виникли за різних фактичних обставин, у різні періоди часу з урахуванням різного законодавчого регулювання та його застосування.

Так у справі №9901/43/21 предмет спору стосувався визнання протиправним та скасування Указу Президента України «Про відсторонення від посади судді Конституційного Суду України» з моменту його прийняття.

У справі №916/1573/18 предмет спору стосувався стягнення з селищної ради фактичних витрат, понесених у зв`язку із придбанням дитячого табору, за договором купівлі-продажу, а також нарахованих на цю суму інфляційних втрат.

У справі №640/5563/19 предмет спору стосувався визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

У справі №750/6330/17 предмет спору стосувався визнання протиправною бездіяльності міської ради щодо нерозгляду на пленарних засіданнях заяв фізичної особи про відведення земельних ділянок у власність.

У справі №140/559/22 предмет спору стосувався визнання протиправною бездіяльності військової частини щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення відповідно до вимог пункту 5 Порядку №1078, а також щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У справі №904/3794/23 предмет спору стосувався стягнення з міської ради збитків.

Натомість у цій справі предмет спору стосується визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо ненадання ОСОБА_1 , грошової компенсації за належне йому, а також членам його сім`ї, для отримання жилого приміщення із додатковою жилою площею у розмірі 10 квадратних метрів, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 , відкритий у банку, відповідно до пункту 13 Порядку №728, зобов`язання Міністерства оборони України виплатити таку грошову компенсацію, а також стягнення матеріальної і моральної шкоди.

Суд наголошує, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, їхніх повноважень, об`єкта, предмета правового регулювання відносин, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Разом з тим, щодо посилання скаржника на наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, Суд вказує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі вказаної норми КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Таким чином, з огляду на недостатнє обґрунтування скаржником у касаційній скарзі посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а також враховуючи те, що наведені скаржником постанови Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду та оскаржувані судові рішення, прийняті з урахуванням різних фактичних обставин справи, у різні періоди часу та з урахуванням різного законодавчого регулювання та його застосування, колегія суддів вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої положеннями пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України та пункту 1 частини другої статті 353 КАС України позивач зазначає, що суди не дослідили докази у справі.

Так, відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.

Із системного аналізу наведеного положення процесуального закону випливає, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Тобто, указане, на думку скаржника, порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження, що виключає можливість здійснення касаційного перегляду у справі незначної складності №420/14034/25.

Крім того, суть доводів касаційної скарги зводиться до необхідності здійснення Верховним Судом дослідження та оцінки доказів у справі. Проте, вказане призведе до порушення Верховним Судом положень статті 341 КАС України, зі змісту яких вбачається, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо визнання бездіяльності Міністерства протиправною та зобов`язання вчинити дії, суди першої і апеляційної інстанцій виходили з того, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у справі №240/26727/23 вже вирішено спір між цими самими сторонами щодо ненадання ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 1273654,80 грн за належне йому та членам його сім`ї (дружині - ОСОБА_2 , доньці - ОСОБА_3 ) жиле приміщення з додатковою жилою площею 10 кв. м.

За таких обставин суди дійшли висновку, що у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем зазначеного судового рішення позивач повинен реалізовувати своє право на захист шляхом звернення до суду першої інстанції із заявою в порядку статті 383 КАС України - про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, вчинених на виконання судового рішення, а не шляхом пред`явлення нового адміністративного позову з тотожним предметом і підставами.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вищенаведеного висновку судів першої і апеляційної інстанцій колегія суддів виходить із такого.

У справі №240/26727/23 рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України в особі Головного управління капітальних вкладень щодо невиконання пункту 12 Порядку №728, та пункту 9 Розділу VІІІ Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року №380, в частині неподання Списку виплати грошової компенсації в Збройних Силах України із виплатою ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 1273 654,80 грн за належне йому, а також членам його сім`ї: дружині - ОСОБА_2 і доньці - ОСОБА_3 , жиле приміщення на затвердження Міністру оборони України.

Зобов`язано Міністерство оборони України в особі Головного управління капітальних вкладень подати Список виплати грошової компенсації в Збройних Силах України із виплатою ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 1273654,80 грн за належне йому, а також членам його сім`ї: дружині - ОСОБА_2 і доньці - ОСОБА_3 , для отримання жилого приміщення відповідно до пункту 12 Порядку №728, та пункту 9 Розділу VІІІ Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року №380, на затвердження Міністру оборони України.

Порівнюючи вимоги та підстави позову у цій справі з вимогами та підставами, які розглядалися у справі №240/26727/23, колегія суддів з`ясувала, що позивач фактично не погоджується з невиплатою Міністерством оборони України компенсації за належне ОСОБА_1 , а також членам його сім`ї, для отримання жиле приміщення, а підставою для повторного звернення до суду стало лише неналежне виконання відповідачем судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з наявністю судового рішення у справі №240/26727/23, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яким, зокрема, зобов`язано Міністерство оборони України в особі Головного управління капітальних вкладень подати Список виплати грошової компенсації в Збройних Силах України із виплатою ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 1273 654,80 грн за належне йому, а також членам його сім`ї: дружині - ОСОБА_2 і доньці - ОСОБА_3 , для отримання жилого приміщення, оскільки право позивача на отримання такої компенсації вже захищено судовим рішенням, яке набрало законної сили і повторне звернення з аналогічними вимогами є недопустимим.

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, якщо ОСОБА_1 вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю Міністерства оборони України на виконання судового рішення у справі №240/26727/23 порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен звертатися до суду в порядку статей 382, 383 КАС України (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов. Не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень - Міністерство оборони України виконувати судове рішення (рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у справі №240/26727/23) шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №686/23317/13-а та постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №806/2143/15, від 22 серпня 2019 року у справі №522/10140/17, від 23 вересня 2020 року у справі №760/3142/17.

Колегія суддів також зауважує, що ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року у справі №240/26727/23, яка набрала законної сили, заяву позивача від 18 березня 2025 року, подану в порядку статті 383 КАС України про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень у справі №240/26727/23, повернуто заявникові без розгляду за клопотанням позивача, з підстав фактичного виконання Міністерством оборони України, в особі Головного управління капітальних вкладень, рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у справі №240/26727/23.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення з Міністерства оборони України майнової шкоди у розмірі 1538388,00 грн, суди першої і апеляційної інстанцій виходили з того, що сума збільшення грошової компенсації за належне позивачу та членам його сім`ї для отримання жилого приміщення не відноситься до майнової шкоди. Крім того позивач не звертався до відповідної житлової комісії у встановленому законом порядку із заявою про перерахунок належної йому грошової компенсації за належне позивачу та членам його сім`ї для отримання жилого приміщення у зв`язку зі зміною обставин його нарахування.

Позивач вказує на фактичну відсутність у Порядку №728, яким підлягає застосуванню у межах цих правовідносин, положень, які б передбачали підстави та умови для здійснення перерахунку грошової компенсації за належне для отримання жилого приміщення.

Водночас позивач наводить положення Порядків №719 від 19 жовтня 2016 року, №214 від 28 березня 2018 року, №280 від 18 квітня 2018 року, №206 від 20 лютого 2019 року, якими передбачено, що щороку комісією без звернення заявника проводиться перерахунок розміру призначеної грошової компенсації з урахуванням показника опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, визначеної Мінінфраструктури станом на 1 січня поточного року, за умови, що грошова компенсація не виплачена. Таким чином просить застосувати у цій справі аналогію права та ухвалити рішення про стягнення з Міністерства оборони України майнової шкоди у розмірі 1538388,00 грн.

На обґрунтування своїх доводів позивач зазначає висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04 червня 2019 року у справі №916/1573/18 та від 03 липня 2024 року у справі №904/3794/23, у яких зазначено, інфляційні втрати, зокрема знецінення грошей та зниження їхньої купівельної спроможності, є збитками, які підлягають відшкодуванню відповідно до Цивільного кодексу України.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04 червня 2019 року у справі №916/1573/18 та від 03 липня 2024 року у справі №904/3794/23, оскільки такі висновки сформовані з урахуванням положень цивільного законодавства, зокрема норм Цивільного кодексу України щодо відшкодування збитків та інфляційних втрат, і ґрунтуються на правовому регулюванні приватноправових відносин, а отже не можуть бути прикладом правозастосування в адміністративному спорі.

Відсутність у Порядку №728 положень про щорічний перерахунок грошової компенсації не свідчить про наявність прогалини у правовому регулюванні, а навпаки вказує на свідомий нормативний підхід законодавця, який визначив вичерпні умови та порядок обчислення і надання відповідної компенсації. Суд не вправі шляхом застосування аналогії права встановлювати новий механізм перерахунку або змінювати порядок визначення розміру компенсації, прямо не передбачений спеціальним нормативним актом.

Посилання позивача на інші урядові порядки, які регулюють інші за природою правовідносини та прямо містять норму про перерахунок, не може бути підставою для поширення такого механізму на спірні відносини.

Заявлена позивачем сума матеріальної шкоди фактично визначена ним самостійно як різниця між розміром призначеної грошової компенсації та гіпотетичною сумою, яка, на його переконання, могла б бути визначена у разі проведення перерахунку з урахуванням інфляційних показників. Водночас така різниця не ґрунтується на приписах Порядку №728 та не випливає з установленого законом механізму визначення розміру компенсації, а отже не може розглядатися як належним чином доведена шкода у розумінні публічно-правового спору.

Щодо висновку судів про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди.

Положення статті 23 Цивільного кодексу України передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17, у яких Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що моральні страждання йому завдані бездіяльністю Міністерства оборони України і часом, витраченим на відновлення своїх прав у судовому порядку.

Однак у цій справі позивач не конкретизував характер та інтенсивність моральних страждань, які, за його твердженням, були спричинені очікуванням рішення відповідача, не навів обставин, що свідчили б про тривалі, істотні чи виняткові переживання, а також не зазначив, у чому саме полягали негативні психологічні наслідки саме для нього.

Скаржник не навів відомостей про приниження його честі чи гідності, неправомірний тиск, образливе поводження або інші дії з боку органу державної влади чи його посадових осіб, які могли б об`єктивно свідчити про заподіяння моральної шкоди. Саме по собі невдоволення результатом розгляду питання або необхідність звернення до суду не є достатньою підставою для висновку про наявність моральної шкоди без належного обґрунтування її обсягу та причинного зв`язку з поведінкою відповідача.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань, тому суд доходить висновку про обґрунтованість висновків судів першої і апеляційної інстанцій про необґрунтованість вимоги щодо відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення судів першої і апеляційної інстанції є законними, обґрунтованими.

Щодо доводів позивача про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відніс справу до справ незначної складності, оскільки предмет спору стосується стягнення грошових коштів, сукупний розмір яких перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини другої статті 350 КАС України не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

В такому випадку, оскільки суди першої і апеляційної інстанцій ухвалили законні і обґрунтовані рішення у справі, доводи про порушення норм процесуального права щодо віднесення цієї справи до справ незначної складності не можуть бути єдиною обґрунтованою підставою для скасування судових рішень.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що скаржника було позбавлено права на справедливий розгляд справи судами.

Загалом наведені доводи касаційної скарги, головним чином, зводяться до незгоди з ухваленими судами першої і апеляційної інстанцій рішеннями, необхідність з боку Верховного Суду переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Колегією суддів не може бути прийнято до уваги посилання на існування обставин, визначених підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Колегія суддів також відхиляє твердження скаржника про те, що справа має для нього виняткове значення, оскільки оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. Проте, в касаційній скарзі скаржник належних обґрунтувань не наводить.

Згідно зі сформованою у постанові від 04 жовтня 2019 року у справі №904/9713/17 практикою Верховного Суду, використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», або «суспільний інтерес» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

На думку колегії суддів, твердження заявника касаційної скарги, що справа має виняткове значення не підтверджені належними доказами та не обґрунтовані обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів.

З огляду на вищевказане, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не містить вагомих аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме щодо цієї конкретної справи й вказували на те, що розгляд такої справи матиме фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення.

Характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовча практика, що склалася з приводу спорів цієї категорії, дають підстави вважати, що судові рішення, які ухвалені у справі №420/14034/25, як у справі незначної складності, не підлягають касаційному оскарженню.

На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності, а виключних підстав для касаційного оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, передбачених частинами четвертою і п`ятою статті 328 КАС України, скаржником у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Аналогічна позиція щодо віднесення вказаної категорії справ до справ незначної складності висловлена Верховним Судом, зокрема в ухвалах від 21 лютого 2024 року у справі №580/7881/23, від 23 липня 2024 року у справі №520/4994/22, від 08 липня 2025 року у справі №420/40720/24.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2026 року у справі №420/14034/25 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді А.А. Єзеров

С.М. Чиркін