Справа № 640/24696/20
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 лютого 2026 року м. Ужгород№ 640/24696/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Маєцької Н.Д.

при секретарі судового засідання Готра В.В.,

за участю:

представника позивача Сайко Ю.В.,

представника відповідача Бородіч Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 18 лютого 2026 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено 20 лютого 2026 року.

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління ДПС у м. Києві, в якій просить: 1) Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у м. Києві щодо не подання до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві висновку про повернення ОСОБА_1 надмірно сплаченої до бюджету суми податку на доходи фізичних осіб за 2019 рік, у розрахунку із врахуванням податкової знижки за частиною витрат у 2019 році на погашення пільгового іпотечного житлового кредиту, згідно кредитного договору, на підставі поданої 25 лютого 2020 року декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік; 2) Зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві подати до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві висновок про повернення ОСОБА_1 надмірно сплачену до бюджету суму податку на доходи фізичних осіб за 2019 рік, у розрахунку із врахуванням податкової знижки за частиною витрат у 2019 році на погашення пільгового іпотечного житлового кредиту, згідно кредитного договору, на підставі поданої 25 лютого 2020 року декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2020 року відкрито провадження у справі.

Законом України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 № 2825-IX (далі - Закон № 2825-IX) окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2825-IX (в редакції Закону України від 16.07.2024 № 3863-ІХ Про внесення змін до пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ (далі Закон №3863-ІХ), який набрав чинності 26.09.2024) встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя. До початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абзацом 4 цього пункту. Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом № 3863-ІХ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Інші адміністративні справи, які не розглянуті окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом № 3863-ІХ, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною 1 статті 27, частиною 3 статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Після початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду Київський окружний адміністративний суд та інші окружні адміністративні суди України завершують розгляд та вирішення переданих їм справ.

Адміністративна справа № 640/24696/20 передана на розгляд та вирішення Закарпатському окружному адміністративному суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 року вказану справу передано для розгляду судді Рейті С.І.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року (суддя Рейті С.І.) дана адміністративна справа прийнята до провадження та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі наявних у ній матеріалів.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року замінено відповідача у справі № 640/24696/20 з Головного управління ДПС у м. Києві на правонаступника Головне управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ.

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 у відставку та відповідно до статті 31 КАС України дану адміністративну справу передано на повторний автоматизований розподіл за результатами якого, 01 січня 2026 року визначено головуючого суддю по вказаній справі Маєцьку Н.Д.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року прийнято до провадження адміністративну справу та призначено справу до судового розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 25 лютого 2020 року задекларував право на отримання податкової знижки в загальній сумі 31 120,27 грн., яка була сформована в результаті витрат позивача на навчання у розмірі 6 447,60 грн. (пп. 166.3.3 п. 166.3 ст. 166 Податкового кодексу України) та витрат на погашення пільгового іпотечного житлового кредиту та процентів за ним у розмірі 24 672,67 грн. (пп. 166.3.8 п. 166.3 ст. 166 Податкового кодексу України), шляхом подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДПС у м. Києві з документальним підтвердженням витрат, що включаються до податкової знижки, відповідно до п. 166.2 ст. 166 Податкового кодексу України. Відповідачем, на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, ст. 76, ст. 176 Податкового кодексу України проведено камеральну перевірку податкової декларації позивача про майновий стан і доходи за 2019 рік, за результатами якої складено акт від 15 квітня 2020 року № 2544/26-15-33-20-21, яким встановлено відсутність підстав для нарахування податкової знижки за частиною витрат з погашення пільгового іпотечного житлового кредиту в сумі 6 488,64 грн. Таким чином, із заявлених до повернення 31 120,27 грн. суми податкової знижки на рахунок позивача було перераховано лише 18 184,03 грн., що складає суму податкової знижки за частиною сплачених сум процентів по пільговому іпотечному житловому кредиту за 2019 рік та 6 447,60 грн., що складає податкову знижку за навчання, а в частині податкової знижки з погашення пільгового іпотечного житлового кредиту за 2019 рік в розмірі 6 488,64 грн., відмовлено. Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не подання до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві висновку про повернення надмірно сплаченої до бюджету суми податку на доходи фізичних осіб, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого проти задоволення позову заперечує у повному обсязі. Відповідач вказує на те, що відповідно до п. 1.1 Кредитного договору № 9 щодо надання кредиту на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла за рахунок власних коштів від 27.10.2015 року, Кредитор зобов`язується з рахунку Кредитора надати Позичальнику грошові кошти відповідно до Розрахунку розміру кредиту з визначенням власних внесків Позичальника та суми коштів на страхування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності, та цільового характеру використання в сумі 1 012 066,00 грн. Таким чином, кредит позивачу був наданий майже на повну вартість квартири. Крім того, відповідач зазначає, що жоден з пунктів Кредитного договору №9 щодо надання кредиту на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла за рахунок власних коштів від 27.10.2015 року не передбачає порядку надання пільг позивачу, не містить умов надання пільги, та не містить поняття «пільга». Жодним з положень зазначеного договору не передбачено, що Іпотечний центр в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Держаний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» від імені держави відшкодовує частину вартості будівництва. Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що Кредитний договір №9 щодо надання кредиту на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла за рахунок власних коштів від 27.10.2015 року, не відповідає вимогам до надання пільгового іпотечного кредиту. Відтак, позивач має право на податкову знижку у відповідності до пп. 166.3.1 п. 166.3 ст. 166 Податкового кодексу України, а саме платник податку має право включити до податкової знижки частину суми процентів, сплачених таким платником податку за користування іпотечним житловим кредитом, що визначається відповідно до статті 175 цього Кодексу.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що 12 жовтня 2015 року між позивачем, як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «УМК», як продавцем, було укладено попередній договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру (далі - Попередній договір), згідно умов якого сторони зобов`язались в майбутньому, в строк до 29 жовтня 2015 року укласти Договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, розташовану на 18 поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,55 кв.м, житловою площею 24,70 кв.м., на умовах, встановлених даним договором.

Договором про внесення змін від 29 жовтня 2015 року до Попереднього договору сторони змінили його п.1 та виклали у новій редакції: «сторони зобов`язуються в майбутньому, в строк до дванадцятого листопада дві тисячі п`ятнадцятого року укласти Договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру (далі-Основний договір) розташовану на 16 поверсі за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 61,55 кв.м., житловою площею 24,70 кв.м., на умовах, встановлених даним Договором».

27 жовтня 2015 року між позивачем та Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», відповідно до Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів на будівництво (реконструкцію) і придбання житла молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам, які згідно із законодавством визнані такими, що потребують поліпшення житлових умов, за рахунок власних коштів (коштів статутного капіталу) Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», затвердженого рішенням правління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» від 14.05.2013 р., протокол № 32, укладено кредитний договір № 9 щодо надання кредиту на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла за рахунок власних коштів, (далі Кредитний договір).

Згідно п.1.1 Кредитного договору (в редакції додаткового договору до Кредитного договору від 03 листопада 2015 року), кредит у розмірі 1 012 066,00 грн., надається Позичальнику на будівництво житла - 1 (одно) кімнатної квартири АДРЕСА_3 , згідно з Попереднім договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 12 жовтня 2015 року, Договором про внесення змін до Попереднього договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 29 жовтня 2015 року, укладеним між Позичальником та Товариством з обмеженою відповідальністю «УМК».

03 листопада 2015 року на виконання умов Попереднього договору між ТОВ «УМК» та позивачем укладено договір купівлі - продажу майнових прав на нерухоме майно, посвідчений цього ж дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №555, за змістом п. 1.1 якого, позивач набув у власність майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 Києва.

При цьому, як вбачається з абз. 2 п. 8.1 вказаного договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, джерелом придбання майнових прав на квартиру, є кошти отримані позивачем на умовах Кредитного договору.

B подальшому, набуті у власність майнові права на однокімнатну квартиру №69, позивач передав іпотеку - Державній спеціалізованій фінансовій установі «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», згідно договору іпотеки посвідченого 03 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №556 (далі - Договір іпотеки).

У зв`язку із завершенням будівництва та реєстрацією прав власності на предмет іпотеки, 01 листопада 2017 року між позивачем та Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено договір про внесення змін до Договору іпотеки, за яким Договір іпотеки викладено в новій редакції, а його предмет замінено на квартиру.

Таким чином, позивачем, як громадянином, який потребує поліпшення житлових умов, за рахунок пільгового іпотечного житлового кредиту придбано квартиру АДРЕСА_5 , за державною програмою: «Надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла», що реалізується в рамках постанови Кабінету Міністрів України від 29 травня 2001 року №584.

Обставини, що стосувались придбання позивачем квартири за рахунок пільгового іпотечного житлового кредиту вже досліджувались Шостим апеляційним адміністративним судом у справі № 826/5489/18 (постанова від 28.11.2019 року) та у справі № 640/18014/19 (постанова від 02.06.2021 року). Дані постанови набрали законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

25 лютого 2020 року позивач задекларував право на отримання податкової знижки в загальній сумі 31 120,27 грн., яка була сформована в результаті витрат позивача на навчання у розмірі 6 447,60 грн. (пп. 166.3.3 п. 166.3 ст. 166 Податкового кодексу України) та витрат на погашення пільгового іпотечного житлового кредиту та процентів за ним у розмірі 24 672,67 грн. (пп. 166.3.8 п. 166.3 ст. 166 Податкового кодексу України), шляхом подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДПС у м. Києві, з документальним підтвердженням витрат, що включаються до податкової знижки, відповідно до п. 166.2 ст. 166 Податкового кодексу України.

Відповідачем, на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, ст. 76, ст. 176 Податкового кодексу України проведено камеральну перевірку податкової декларації позивача про майновий стан і доходи за 2019 рік, за результатами якої складено акт від 15 квітня 2020 року № 2544/26-15-33-20-21, яким встановлено відсутність підстав для нарахування податкової знижки за частиною витрат з погашення пільгового іпотечного житлового кредиту в сумі 6 488,64 грн.

Таким чином, із заявлених до повернення 31 120,27 грн. суми податкової знижки на рахунок позивача було перераховано лише 18 184,03 грн., що складає суму податкової знижки за частиною сплачених сум процентів по пільговому іпотечному житловому кредиту за 2019 рік та 6 447,60 грн., що складає податкову знижку за навчання, а в частині податкової знижки з погашення пільгового іпотечного житлового кредиту за 2019 рік в розмірі 6 488,64 грн., відмовлено.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» державна підтримка будівництва доступного житла полягає у сплаті державою 30 відсотків вартості будівництва (придбання) доступного житла та/або наданні пільгового іпотечного житлового кредиту.

При цьому, як визначено в ч. 4 ст. 4 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» пільговий іпотечний житловий кредит - фінансовий кредит, що надається громадянинові для будівництва або придбання доступного житла уповноваженим банком, рефінансування якого здійснює Державна іпотечна установа або Національний банк України, чи фінансовою установою - виконавцем державної цільової програми будівництва (придбання) доступного житла.

Згідно п. 5 Паспорту Державної цільової соціально-економічної програми будівництва (придбання) доступного житла на 2010-2017 року, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1249 «Про затвердження Державної цільової соціально-економічної програми будівництва (придбання) доступного житла на 2010-2017 роки», Державна спеціалізована фінансова установа «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» є одним із виконавців цієї програми.

Як зазначалося вище, позивачем, як громадянином, який потребує поліпшення житлових умов, за рахунок пільгового іпотечного житлового кредиту придбано квартиру АДРЕСА_5 , за державною програмою: «Надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла», що реалізується в рамках постанови Кабінету Міністрів України від 29 травня 2001 року №584.

Відповідно до ч. 11 ст. 4 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» умови здешевлення вартості будівництва доступного житла також створюються шляхом зменшення податкового навантаження на громадян через поширення механізму податкового кредиту на видатки, понесені ними для будівництва (придбання) доступного житла.

Відповідно до пп. 14.1.170 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податкова знижка для фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, - документально підтверджена сума (вартість) витрат платника податку - резидента у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного року, на яку дозволяється зменшення його загального річного оподатковуваного доходу, одержаного за наслідками такого звітного року у вигляді заробітної плати, у випадках, визначених цим Кодексом.

Право скористатись податковою знижкою виникає у платника по закінченні звітного податкового року.

Так, 25 лютого 2020 року позивач у поданій ним декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік задекларував право на отримання податкової знижки у розмірі 24 672,67 грн., згідно пп. 166.3.8 п. 166.3 ст. 166 ПК України, з документальним підтвердженням витрат, що включаються до податкової знижки, відповідно до п. 166.2 ст. 166 ПК України.

Проте, відповідач відмовив у наданні податкової знижки в сумі 6 488,64 грн., за частиною витрат позивача у 2019 році на погашення пільгового іпотечного житлового кредиту, згідно умов Кредитного договору.

Відповідно до пп. 166.3.1 п. 166.3 ст. 166 ПК України, платник податку має право включити до податкової знижки у зменшення оподаткованого доходу платника податку за наслідками звітного податкового року, частину суми процентів, сплачених таким платником податку за користування іпотечним житловим кредитом, що визначається відповідно до ст. 175 цього Кодексу.

В свою чергу, стаття 175 ПК України регулює визначення суми процентів, сплачених платником податку за користування іпотечним житловим кредитом з метою нарахування податкової знижки.

Разом з тим, згідно пп. 166.3.8 п. 166.3 ст. 166 ПК України до переліку витрат, дозволених до включення до податкової знижки, також відносяться суми витрат платника податку на сплату видатків на будівництво (придбання) доступного житла, визначеного законом, у тому числі на погашення пільгового іпотечного житлового кредиту, наданого на такі цілі, та процентів за ним.

З аналізу названих норм вбачається, що ПК України окремо врегульовує питання надання платнику податкової знижки під час користування ним іпотечним житловим кредитом та пільговим іпотечним житловим кредитом.

Так, декларуючи своє право на отримання податкової знижки позивач обґрунтовував свої вимоги з посиланням на пп. 166.3.8 п. 166.3 ст. 166 ПК України, позаяк він придбав житло за державною програмою: «Надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла», що реалізується в рамках постанови Кабінету Міністрів України від 29 травня 2001 року №584, проте, відмовляючи у його повному задоволенні, відповідач послався на пп. 166.3.1 п. 166.3 ст. 166 ПК України, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, що у свою чергу свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо не подання до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві висновку про повернення позивачу надмірно сплаченої до бюджету суми податку на доходи фізичних осіб за 2019 рік, у розрахунку із врахуванням податкової знижки за частиною витрат позивача у 2019 році на погашення пільгового іпотечного житлового кредиту, згідно Кредитного договору, на підставі поданої декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік.

Також, як встановлено судом, обставини, що стосувались придбання позивачем квартири за рахунок пільгового іпотечного житлового кредиту вже досліджувались Шостим апеляційним адміністративним судом у справі № 826/5489/18 (постанова від 28.11.2019 року) та у справі № 640/18014/19 (постанова від 02.06.2021 року). Дані постанови набрали законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім цього, та обставина, що кредитні кошти за Кредитним договором мають статус пільгового іпотечного житлового кредиту підтверджується, як безпосередньо Кредитним договором (про це зазначено в преамбулі договору та його додатку № 2), так і листом Іпотечного центру в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» № 735 від 27 листопада 2019 року.

Відповідно до п. 43.5 ст. 43 ПК України контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача подати до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві висновок про повернення позивачу надмірно сплачену до бюджету суму податку на доходи фізичних осіб за 2019 рік, у розрахунку із врахуванням податкової знижки за частиною витрат у 2019 році на погашення пільгового іпотечного житлового кредиту, згідно кредитного договору, на підставі поданої 25 лютого 2020 року декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, у відповідності до ст. 139 КАС України необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 132 КАС України визначає види судових витрат, відповідно до частини 1 якої, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 132 даного Кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

На підставі ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Пунктом 1 частини 3 зазначеної статті КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 Кодексу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З урахуванням частин 6, 7 статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з положенням статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Відповідно до пункту 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відтак, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Аналіз вищенаведених положень та правових позицій дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

З огляду практики Європейського суду з прав людини, як то у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" слідує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Така правова позиція корелюється із висновком, відображеним у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17.

При цьому Верховний Суд у своєму рішенні від 01.10.2018 у справі №569/17904/17 зауважив, що на підтвердження здійсненної правової допомоги необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 300/941/19.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (п.147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу).

Так, в матеріалів даної справи наявні, зокрема: договір про надання правової допомоги № 22 від 01.10.2020 року, додаткова угода № 1 до договору про надання правової допомоги № 22, акт № 1 про надання правничої допомоги від 12.10.2020 року, квитанція № 33419996-1 від 13.10.2020 року про оплату гонорару за договором про надання правової допомоги № 22 у розмірі 5000,00 грн.

Зокрема, акт про надання правничої допомоги № 1 від 12.10.2020 року містить інформацію про детальний опис виконаної роботи, а саме:

- вивчення матеріалів (документів), наданих Клієнтом, та аналіз судової практики щодо підготування адміністративного позову Клієнта до ГУ ДПС у м. Києві про зобов`язання подати висновок про повернення Клієнту надмірно сплачену до бюджету суму податку на доходи фізичних осіб за 2019 рік (2 години);

- підготування позовної заяви до Окружного адміністративного суду міста Києва про зобов`язання ГУ ДПС у м. Києві подати висновок про повернення Клієнту надмірно сплачену до бюджету суму податку на доходи фізичних осіб за 2019 рік (2 години).

Розмір гонорару отриманих послуг з правової допомоги становить 5000,00 грн.

З урахуванням викладеного, суд вважає співмірним розмір оплати послуг адвоката в сумі 5000,00 грн., оскільки такий розмір витрат є цілком обґрунтованим, а також співмірним з виконаними адвокатом роботами (послугами) та їх обсягом.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що з урахуванням приписів ст. 139 КАС України, за наслідками розгляду цієї справи на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 5000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у місті Києві.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у м. Києві щодо не подання до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві висновку про повернення ОСОБА_1 надмірно сплаченої до бюджету суми податку на доходи фізичних осіб за 2019 рік, у розрахунку із врахуванням податкової знижки за частиною витрат у 2019 році на погашення пільгового іпотечного житлового кредиту, згідно кредитного договору, на підставі поданої 25 лютого 2020 року декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік.

3. Зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві подати до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві висновок про повернення ОСОБА_1 надмірно сплачену до бюджету суму податку на доходи фізичних осіб за 2019 рік, у розрахунку із врахуванням податкової знижки за частиною витрат у 2019 році на погашення пільгового іпотечного житлового кредиту, згідно кредитного договору, на підставі поданої 25 лютого 2020 року декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19, ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) та витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень).

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяН.Д. Маєцька