Справа № 640/36264/21
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Фищук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому просила:

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 20.11.2019 по 28.11.2021 (день фактичного розрахунку) у зв`язку з порушенням строків його виплати 10 473,90 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.12.2021 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.

На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, судова справа № 640/36264/21 передана Львівському окружному адміністративному суду.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 адміністративну справу № 640/36264/21 прийнято до свого провадження.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2025 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.11.2019 по 27.11.2019 (включно); стягнуто з Офісу Генерального прокурора , місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.11.2019 по 27.11.2019 (включно) у розмірі 12 219 (дванадцять тисяч двісті дев`ятнадцять) гривень 55 копійок; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2025 Офіс Генерального прокурора звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в органах прокуратури України безперервно працювала на різних посадах з травня 1993 року до листопада 2019 року (26 роки 6 місяців), з яких понад 17 років в Генеральній прокуратурі України.

Наказом Генерального прокурора від 15.11.2019 № 1572ц позивача звільнено з посади прокурора відділу організації підтримання публічного обвинувачення управління підтримання публічного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 листопада 2019 року. Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України наказано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні.

Однак, Генеральна прокуратура України в день звільнення (20.11.2019) належні виплати не здійснила. Так, частково розрахунок був здійснений 21.11.2019, а виплата премії позивачу за листопад 2019 була здійснена лише 28.11.2019.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що при звільненні позивача відповідач не здійснив повного розрахунку у день звільнення, оскільки премію за листопад 2019 року було виплачено лише 28.11.2019, тоді як звільнення відбулося 20.11.2019, що свідчить про порушення вимог статей 116, 117 КЗпП України. При цьому, відсутність у внутрішніх положеннях відповідача окремого порядку преміювання працівників, які звільняються, не звільняє його від обов`язку провести повний розрахунок у встановлений законом строк. Отже, з огляду на те, що остаточний розрахунок проведено 28.11.2019, суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за період затримки з 21.11.2019 по 27.11.2019 (7 календарних днів) у розмірі 12 219,55 грн., визнаючи протиправною бездіяльність відповідача в цій частині та задовольняючи позов частково.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як незаконне та необґрунтоване, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не врахував спеціальне регулювання оплати праці прокурорів Законом України «Про прокуратуру» та Положенням № 234, відповідно до яких преміювання є правом керівника і здійснюється лише після визначення розміру премії та видання відповідного наказу, а тому станом на день звільнення позивача право на премію в конкретному розмірі ще не виникло. Також, апелянт зауважує, що премію за листопад 2019 року було нараховано і виплачено 28.11.2019 на підставі наказу від 27.11.2019, що відповідає встановленому порядку, отже відсутня вина роботодавця у затримці розрахунку та підстави для застосування статті 117 КЗпП України. Крім того, апелянт наголошує, що середній заробіток за час затримки розрахунку не є складовою заробітної плати, а вимоги про його стягнення у спорах щодо проходження публічної служби підпадають під спеціальний місячний строк звернення до адміністративного суду, визначений частиною п`ятою статті 122 КАС України, який позивач пропустила, звернувшись до суду лише через два роки після звільнення, без заяви про поновлення строку, що мало наслідком залишення позову без розгляду, у зв`язку з чим апелянт просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову повністю.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року за №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - Закон №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано обов`язок роботодавця здійснити з працівником повний розрахунок при його звільненні та відповідальність за невиконання такого обов`язку.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач була звільнена 20.11.2019, однак, остаточний розрахунок з позивачем у зв`язку зі звільненням проведено 28.11.2019.

Таким чином, строк затримки виплати премії становить з 21.11.2019 по 27.11.2019 - 7 днів, що не заперечується відповідачем в апеляційній скарзі.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що відповідач не провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати належних йому сум у строк, установлений статтею 116 КЗпП України.

Водночас, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно з довідкою Офісу Генерального прокурора від 23.01.2020 № 21-493п середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню складає 1 745,65 грн.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 12 219,55 грн. (1 745, 65 грн. х 7 днів), який підлягає нарахуванню та виплаті позивачу.

Однак, відповідач цього не зробив, чим допустив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.11.2019 по 27.11.2019 (включно), що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Щодо доводів апелянта про те, що преміювання прокурорів є виключним правом керівника та право на премію виникає лише після видання відповідного наказу, а тому на день звільнення у позивача не існувало права на отримання премії, колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки відповідно до статті 116 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення виплатити працівникові всі належні йому суми, а премія, передбачена системою оплати праці та нарахована пропорційно відпрацьованому часу, є складовою заробітної плати прокурора (частина друга статті 81 Закону України «Про прокуратуру»), що підлягає виплаті при звільненні. При цьому, внутрішні положення про преміювання не можуть звужувати обсяг гарантій, встановлених законом, і не звільняють роботодавця від обов`язку провести повний розрахунок у визначений законом строк.

Не беруться колегією суддів до уваги доводи апелянта про відсутність вини відповідача у затримці виплати, оскільки саме на відповідача покладається обов`язок організувати систему нарахування та виплати всіх належних сум у день звільнення, а несвоєчасне видання наказу про преміювання або відсутність спеціального механізму для виплати премії звільненим працівникам не може перекладати негативні наслідки на працівника. При цьому, фактичне проведення остаточного розрахунку 28.11.2019 при звільненні 20.11.2019 підтверджує наявність затримки з вини роботодавця у розумінні статті 117 КЗпП України.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про те, що правовідносини щодо стягнення середнього заробітку охоплюються спеціальним місячним строком звернення до суду, визначеним частиною п`ятою статті 122 КАС України, оскільки спір стосується не оскарження рішення про звільнення чи проходження публічної служби, а відповідальності роботодавця за порушення строків проведення розрахунку при звільненні. Правова природа середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України є компенсаційною та пов`язана з виконанням обов`язку щодо оплати праці, а тому до таких вимог застосовуються положення трудового законодавства щодо строків звернення, зокрема статті 233 КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Також, не береться колегією суддів до уваги посилання апелянта на окремі постанови Верховного Суду щодо дискреційності преміювання, оскільки у цій справі відсутній спір про право на встановлення чи розмір премії - премію позивачу було нараховано та виплачено, а предметом спору є виключно несвоєчасність її виплати при звільненні, що прямо підпадає під регулювання статей 116, 117 КЗпП України та тягне наслідки у вигляді обов`язку виплати середнього заробітку за час затримки.

Отже, наведені апелянтом доводи не спростовують установленого судом першої інстанції факту порушення відповідачем строків проведення остаточного розрахунку при звільненні та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2025 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 19.02.2026.