Справа № 640/13092/22
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2026-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 року Справа№640/13092/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

18 серпня 2022 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області (далі відповідач, ТУ ССО у м. Києві та Київській області), в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 06 вересня 2022 року позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність ТУ ССО у м. Києві та Київській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30 000,00 грн щомісячно починаючи з 24 лютого 2022 року під час дії воєнного стану, а у період бойових дій на території області при забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районі у період здійснення зазначених заходів додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях і заходах відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова КМУ № 168);

- зобов`язати ТУ ССО у м. Києві та Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 30 000,00 грн щомісячно починаючи з 24 лютого 2022 року, а в період бойових дій на території області при забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районі у період здійснення зазначених заходів додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях і заходах відповідно до Постанови КМУ № 168.

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями Окружного адміністративного суду міста Києва справа № 640/13092/22 передана на розгляд судді Добрянської Я.І.

25 серпня 2022 року суддя Окружного адміністративного суд міста Києва Добрянська Я.І. постановила ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Позивач надав уточнену позовну заяву від 06 вересня 2022 року.

09 вересня 2022 року суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Добрянської Я.І. постановила ухвалу про прийняття позовної заяви (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 06 вересня 2022 року) та відкриття провадження в адміністративній справі; вирішила розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; встановила строк для подання заяв по суті справи.

13 грудня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 2825-ІХ «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі Закон № 2825), який набрав чинності 15 грудня 2022 року.

На підставі ст. 1 Закону № 2825 Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідований.

П. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2825 (в редакції Закону України від 16 липня 2024 року № 3863-ІХ Про внесення змін до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» (далі Закон № 3863), який набрав чинності 26 вересня 2024 року), установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя.

До початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абз. 4 цього пункту.

Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом № 3863, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом № 3863, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 276, ст. ст. 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 276, ст. ст. 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Після початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду Київський окружний адміністративний суд та інші окружні адміністративні суди України завершують розгляд та вирішення переданих їм справ.

Судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

До початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у справах, розглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, здійснює Київський окружний адміністративний суд.

На підставі п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2825 (в редакції Закону № 3863) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399.

За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа № 640/13092/22 передана на розгляд та вирішення Донецькому окружному адміністративному суду.

05 березня 2025 року проведений автоматизований розподіл судової справи між суддями Донецького окружного адміністративного суду, за результатами якого справа № 640/13092/22 (провадження № 200/1580/25) передана на розгляд судді Кравченко Т.О.

10 березня 2025 року суд постановив ухвалу про прийняття справи до провадження; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановив строк для подання заяв по суті справи; витребував у відповідача докази.

Про прийняття справи до провадження сторони повідомлені в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС).

З клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін учасники справи до суду не зверталися, а тому на підставі ч. 5 ст. 260 КАС справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

17 лютого 2026 року суд постановив ухвалу, якою повернув без розгляду заяву позивача від 03 квітня 2025 року про уточнення позовних вимог.

17 лютого 2026 року суд постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у цій справі Служби судової охорони в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Як на час прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі, так і на час розгляду справи по суті триває широкомасштабна військова агресія російської федерації, яка слугувала підставою для введення в Україні з 24 лютого 2022 року 05 години 30 хвилин воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України про введення воєнного стану».

Указом Президента України від 12 січня 2026 року № 40/2026 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 14 січня 2026 року № 4757-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану продовжений з 05 години 30 хвилин 03 лютого 2026 року строком на 90 діб.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив що, з 01 листопада 2019 року проходив службу на посаді командира І взводу охорони І підрозділу охорони ТУ ССО у м. Києві та Київській області.

Через повномасштабне вторгнення російської федерації Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан, який на теперішній час триває.

Служба судової охорони (далі ССО) як складова сектору безпеки і оборони з перших днів ведення воєнного стану бере активну участь у відсічі збройної агресії російської федерації.

Починаючи з 24 лютого 2022 року ССО стала невід`ємною складовою системи територіальної оборони держави. Співробітники ССО патрулюють населенні пункти, охороняють об`єкти критичної інфраструктури, протидіють діяльності диверсійно-розвідувальних груп російських окупантів.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова КМУ № 168) на період дії воєнного стану співробітникам ССО виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення зазначених заходів, розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах; виплата такої винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Позивач стверджує, що з 24 лютого 2022 року додаткову винагороду, установлену Постановою КМУ № 168 не отримував, а відповідні накази командир (начальник) не видавав.

Вважаючи протиправною бездіяльність ТУ ССО у м. Києві та Київській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті додаткової винагороди в розмірі 30 000,00 грн щомісячно починаючи з 24 лютого 2022 року під час дії воєнного стану, а у період бойових дій на території області при забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районі у період здійснення зазначених заходів додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях і заходах відповідно до Постанови КМУ № 168, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Просив задовольнити позов.

Відповідачі позов не визнав; доводив, що у спірних правовідносинах діяв в межах повноважень, в порядку та у спосіб, що визначені законодавством.

Наголошував на особливостях бюджетного фінансування ССО та її територіальних органів та доводив, що не допускав протиправної бездіяльності, позаяк для видання наказу про виплату додаткової винагороди, установленої Постановою КМУ № 168, необхідна наявність відповідних асигнувань у затвердженому кошторисі.

Кошториси ССО та її територіальних управлінь на 2022 рік не передбачали асигнувань на здійснення видатків з виплати додаткової винагороди, установленої Постановою КМУ № 168, а існуючий фонд оплати праці не дозволяв здійснити таку виплату.

За цих обставин ТУ ССО у м. Києві та Київській області не видавало накази про виплату співробітникам додаткової винагороди, установленої Постановою КМУ № 168, не нараховувало і не виплачувало цю винагороду.

Просив відмовити в позові.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На виконання вимог ст. 90 КАС суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , що встановлено на підставі паспорта громадянина України № НОМЕР_2 .

З 12 червня 2017 року його місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання від 19 січня 2022 року № 195/17-13.

Відповідач Територіальне управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області (ідентифікаційний код 43162533) зареєстроване як юридична, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений відповідний запис.

На час виникнення спірних правовідносин позивач проходив службу в ТУ ССО у м. Києві та Київській області.

Так, згідно з довідкою ТУ ССО у м. Києві та Київській області від 03 серпня 2022 року № 483 старший лейтенант Служби судової охорони ОСОБА_1 з 01 листопада 2019 року по теперішній час (серпень 2022 року) проходить службу в ССО та перебуває на посаді командира 1 взводу охорони 1 підрозділу охорони ТУ ССО у м. Києві та Київській області.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Президент України видав Указ № 64/2022 «Про введення в Україні воєнного стану» (далі Указ № 64/2022).

Згідно з п. 1 Указу № 64/2022 з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан строком на 30 діб.

24 лютого 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», яким затвердила Указ № 64/2022.

У зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався.

Широкомасштабна військова агресія російської федерації, яка слугувала підставою для введення в Україні воєнного стану, триває.

07 березня 2022 року з метою залучення ССО та її територіальних управлінь до виконання завдань територіальної оборони для забезпечення відсічі агресії російської федерації Командувач Сил територіальної оборони Збройних Сил України видав наказ (з основної діяльності) № 10 «Про визначення завдань Службі судової охорони».

П. 1 наказу Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України від 07 березня 2022 року № 10 ССО та її територіальним управлінням визначені такі завдання:

участь у підготовці громадян до національного спротиву;

участь у забезпеченні умов для безпечного функціонування органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування та органів військового управління;

участь у здійсненні заходів щодо тимчасової заборони або обмеження руху транспортних засобів і пішоходів поблизу та в межах зон/районів надзвичайних ситуацій та/або ведення воєнних (бойових) дій;

участь у забезпеченні заходів громадської безпеки і порядку в населених пунктах;

участь у боротьбі з диверсійно-розвідувальними силами, іншими збройними формуваннями агресора (противника) та не передбаченими законами України воєнізованими або збройними формуваннями.

Згідно з п. 2 наказу Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України видав наказ від 07 березня 2022 року № 10 виконання визначених у п. 1 цього наказу завдань здійснюється ССО у взаємодії з підрозділами територіальної оборони та іншими залученими до територіальної оборони силами безпеки і оборони.

Наказом ССО від 09 березня 2022 року № 88 «Про заходи щодо організації виконання Службою судової охорони завдань територіальної оборони для забезпечення відсічі російській агресії» на першого заступника, заступників Голови Служби, начальників самостійних структурних підрозділів центрального органу управління та начальників територіальних управлінь ССО покладений обов`язок у взаємодії з іншими залученими до територіальної оборони силами безпеки та оборони забезпечити виконання завдань, визначених наказом Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України (з основної діяльності) від 07 березня 2022 року № 10.

П. 4 наказу ССО від 09 березня 2022 року № 88 на начальників територіальних управлінь ССО покладений обов`язок забезпечити організацію взаємодії між територіальними управліннями ССО та бригадами Сил територіальної оборони Збройних Сил України у відповідних областях; про стан виконання покладених на ССО завдань територіальної оборони для забезпечення відсічі російської агресії та організацію взаємодії з бригадами Сил територіальної оборони Збройних Сил України щоденно доповідати ССО.

Спірні правовідносини виникли щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, починаючи з 24 лютого 2022 року.

Докази, які б свідчили, що з 24 лютого 2022 року ТУ ССО у м. Києві та Київській області видавало накази про виплату позивачеві додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, а також здійснювало нарахування і виплату йому цієї винагороди, суду не надані.

Так, згідно з довідкою від 25 березня 2025 року № 48 та інформацією про грошове забезпечення за період з 01 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року (в розрізі його окремих складових) в період з лютого 2022 року по січень 2023 року ТУ ССО у м. Києві та Київській області не нараховувало і не виплачувало позивачу додаткову винагороду, установлену Постановою КМУ № 168.

В клопотанні про долучення доказів відповідач зазначив, що через відсутність відповідного бюджетного фінансування в період з лютого 2022 року по серпень 2023 року не видавав накази про призначення та виплату позивачу додаткової винагороди, установленої Постановою КМУ № 168, як наслідок, така винагорода йому не нараховувалась і не виплачувалась.

01 листопада 2023 року ТУ ССО у м. Києві та Київській області видало наказ № 524о/с «Про виплату додаткової винагороди співробітникам територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області», який передбачав нарахування та виплату додаткової винагороди співробітникам ТУ ССО у м. Києві та Київській області в розмірі 10 000,00 грн пропорційно з розрахунку за місяць з 01 січня 2023 року по 20 березня 2023 року згідно з додатком, крім співробітників, стосовно до яких судове рішення про виплату цієї додаткової винагороди на дату видання наказу набрало законної сили.

Цей наказ, з-поміж іншого, передбачав нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2023 року в сумі 6 451,61 грн (позивач включений до Списку під № 89).

Відповідач надав кошториси ТУ ССО у м. Києві та Київській області на 2022-2024 роки.

При цьому, докази, які б свідчили, що до кошторису ТУ ССО у м. Києві та Київській області на 2022 рік, затвердженому 14 січня 2022 року, вносились зміни, які б передбачали виділення додаткових асигнувань для виплати співробітникам ТУ ССО у м. Києві та Київській області додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, суду не надані.

Про те, що ССО вживало заходи, спрямовані на виділення додаткових бюджетних асигнувань для виплати співробітникам ССО додаткової винагороди, свідчать, зокрема, її листи від 05 липня 2022 року № 30/30.06.2-587 до Верховного Суду, від 05 липня 2022 року № 30/30.06.2-586 до Вищої ради правосуддя, від 05 липня 2022 року № 30/30.06.2-589 до Державної судової адміністрації України, від 05 липня 2022 року № 30/30.06.2-588 до Міністерства фінансів України, від 05 липня 2022 року № 30/30.06.2-585 до Прем`єр-Міністра України, від 06 липня 2022 року № 30/30.06.2-591 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 6, 7 ст. 161 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402) Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах; Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна Державній судовій адміністрації України; Служба судової охорони складається з центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби; територіальні підрозділи Служби судової охорони утворюються як юридичні особи; фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з ч. 1 ст. 165 Закону № 1402 грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 165 Закону № 1402 грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України на рівні не нижчому, ніж установлений для поліцейських, і повинно стимулювати до комплектування Служби судової охорони кваліфікованими співробітниками.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 2019 року № 289 «Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони» (далі Постанова КМУ № 289) затверджені схеми посадових окладів, тарифних розрядів і коефіцієнтів за основними посадами і спеціальними званнями співробітників Служби судової охорони та встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони затверджується Державною судовою адміністрацією.

Механізм виплати грошового забезпечення співробітникам ССО визначений Порядком виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, затвердженим наказом Державної судової адміністрації України від 26 серпня 2020 року № 384 (далі Порядок № 384).

За змістом п. п. 4-7 Порядку № 384 грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони включає:

1) щомісячні основні види грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавка за стаж служби);

2) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія);

3) одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди; допомоги).

Відповідно до п. п. 8 і 10 Порядку № 384 грошове забезпечення виплачується співробітникам, які призначені на штатні посади в центральний орган управління Служби та територіальних управліннях Служби. Грошове забезпечення співробітникам виплачується за місцем проходження служби виключно в межах фондів оплати праці співробітників, затверджених у кошторисах Служби або територіального управління Служби на грошове забезпечення.

Періоди, за які грошове забезпечення не виплачується, визначені в п. 11 Порядку № 384, до яких, зокрема, віднесено час надання співробітникам відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати.

Виплата грошового забезпечення співробітника за поточний місяць здійснюється щомісяця не пізніше останнього робочого дня місяця (п. 17 Порядку № 384).

28 лютого 2022 року на виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова КМУ № 168).

Постанова КМУ № 168 опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» № 43 28 лютого 2022 року.

П. 1 Постанови КМУ № 168 в її первинній редакції було установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Згідно з п. 5 Постанови КМУ № 168 ця постанова набрала чинності з дня її опублікування 28 лютого 2022 року та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Правове регулювання виплати додаткової винагороди на період воєнного стану неодноразово зазнавало змін.

Так, 07 березня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 217 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168» (далі Постанова КМУ № 217), яка передбачала внесення змін до п. 1 Постанови КМУ № 168 шляхом виключення в абзаці першому слів «(крім військовослужбовців строкової служби)».

Постанова КМУ № 217 опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» № 50 07 березня 2022 року.

Згідно з п. 2 Постанови КМУ № 217 ця постанова набрала чинності з дня її опублікування 07 березня 2022 року та застосовується з 24 лютого 2022 року.

22 березня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 350 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168» (далі Постанова КМУ № 350), яка передбачала внесення змін до п. 1 Постанови КМУ № 168 шляхом доповнення абзацу першого після слів «та поліцейським» словами «, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка»,».

Постанова КМУ № 350 опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» № 67 24 березня 2022 року.

Згідно з п. 2 Постанови КМУ № 350 ця постанова набрала чинності з дня її опублікування 24 березня 2022 року та застосовується з 24 лютого 2022 року.

01 квітня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 400 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168», яка передбачала внесення змін до Постанови № 168 в частині, що стосується виплати додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень.

Постанова КМУ № 400 опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» № 76 02 квітня 2022 року.

Згідно з п. 2 Постанови КМУ № 400 ця постанова набрала чинності з дня її опублікування 02 квітня 2022 року та застосовується з 24 лютого 2022 року.

01 липня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 754 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168» (далі Постанова КМУ № 754).

На підставі Постанови КМУ № 754 до Постанови КМУ № 168 внесені такі зміни:

в абзаці першому пункту 1:

слова «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка» замінити словами «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)»;

після слова «щомісячно» доповнити словами «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)».

Постанова КМУ № 754 опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» № 149 08 липня 2022 року.

Згідно з п. 2 Постанови КМУ № 754 ця постанова набрала чинності з дня її опублікування 08 липня 2022 року та застосовується з 01 червня 2022 року.

07 липня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 793 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168» (далі Постанова КМУ № 793).

На підставі Постанови КМУ № 793 внесені зміни до Постанови КМУ № 168, а саме:

1. у пункті 1:

1) в абзаці першому слова і цифри «додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно» замінені словами і цифрами «додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць»;

2) доповнено пункт після абзацу першого новим абзацом такого змісту:

«Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.».

У зв`язку з цим абзаци другий шостий вирішено вважати відповідно абзацами третім сьомим;

3) в абзаці п`ятому після слів «пов`язаним із захистом Батьківщини» доповнено словами «, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів», а слово «(лікарсько-експертної)» замінено словами «(лікарсько-експертної, медичної)».

2. Абзац шостий пункту 2 після слів «під час захисту Батьківщини у період дії воєнного стану» замінено словами «у період дії воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів».

3. Доповнено постанову пунктом 2-1 такого змісту:

«2-1. Установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.».

Постанова КМУ № 793 опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» № 156 19 липня 2022 року.

Згідно з п. 2 Постанови КМУ № 793 ця постанова набрала чинності з дня її опублікування 19 липня 2022 року та застосовується з 24 лютого 2022 року.

27 вересня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 1066 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168», (далі Постанова КМУ № 1066), якою вніс зміни до п. 2 Постанови КМУ № 168, що стосується виплати одноразової грошової допомоги сім`ям загиблих осіб, зазначених в п. 1 цієї постанови.

Постанова КМУ № 1066 опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» № 211 і набрала чинності 30 вересня 2022 року.

08 жовтня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 1146 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168» (далі Постанова КМУ № 1146).

На підставі Постанови КМУ № 1146 внесені зміни до Постанови КМУ № 168, а саме:

в абзаці першому пункту 1:

слова «, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні),» та «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)» виключити;

доповнити абзац реченням такого змісту: «Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.».

Постанова КМУ № 1146 опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» № 223 18 жовтня 2022 року.

Згідно з п. 2 Постанови КМУ № 1146 ця постанова набрала чинності з дня її опублікування 18 жовтня 2022 року та застосовується з 01 вересня 2022 року.

20 січня 2023 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 43 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168» (далі - Постанова КМУ № 43).

На підставі Постанови КМУ № 43 внесені такі зміни до Постанови КМУ № 168:

1. У пункті 1:

1) у першому реченні абзацу першого:

слова «військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора,», «співробітникам Служби судової охорони,» виключити;

після слів «перебуваючи безпосередньо в районах» доповнити словами «їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора,»;

2) доповнити пункт після абзацу першого новим абзацом такого змісту:

«Особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки), розмір додаткової винагороди може бути збільшений відповідно до умов та розмірів, визначених Міністерством оборони, але не більше ніж до 50000 гривень.».

У зв`язку з цим абзаци другий - сьомий вважати відповідно абзацами третім - восьмим;

3) абзац шостий після слів «перебуваючи безпосередньо в районах» доповнити словами «їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора,».

2. Абзац шостий пункту 2 після слів «перебуваючи безпосередньо в районах» доповнити словами «їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора,».

3. Пункт 2-1 викласти в такій редакції:

«2-1. Установити, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень.».

Постанова КМУ № 43 опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» № 15 і набрала чинності 21 січня 2023 року.

Наказом Державної судової адміністрації України від 31 жовтня 2022 року № 396 затверджений Порядок і умови виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану (далі Порядок № 396).

Згідно з п. 1 Порядку № 396 ці Порядок і умови визначають механізм виплати додаткової винагороди на період воєнного стану (далі додаткова винагорода) співробітникам Служби Судової охорони (далі співробітникам).

Порядок розроблено на виконання Постанови КМУ № 168.

Відповідно до п. 3 Порядку № 396 додаткова винагорода виплачується співробітникам в період дії воєнного стану, за час проходження ними служби, зокрема тим, які виконують службові обов`язки за штатними посадами або на яких у встановленому порядку покладено тимчасове виконання обов`язків за іншими посадами згідно з умовами, передбаченими цим Порядком.

Виплата додаткової винагороди за рішенням Голови Служби судової охорони (далі Служба) або особи, яка виконує його обов`язки, начальників територіальних управлінь Служби судової охорони або осіб, які виконують їх обов`язки, зберігається в разі звільнення від виконання службових обов`язків на підставі документа, що підтверджує тимчасову непрацездатність співробітника через хворобу, травму, поранення.

П. 4 Порядку № 396 визначено, що виплата додаткової винагороди здійснюється центральним органом управління та територіальними управліннями Служби судової охорони за місцем проходження служби співробітника, де він призначений на штатну посаду.

Підставою для виплати додаткової винагороди співробітникам є наказ Служби або територіального управління Служби.

Голові Служби (особі, яка виконує його обов`язки), його заступникам виплата додаткової винагороди здійснюється за письмовим погодженням з Головою Державної судової адміністрації України.

Начальникам територіальних управлінь Служби (особам, які виконують їх обов`язки), виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів Служби.

Підготовка проектів наказів про виплату додаткової винагороди покладається на підрозділи по роботі з персоналом центрального органу управління, територіальних управлінь Служби.

Проєкти наказів складаються на підставі обліку співробітників з урахуванням періодів визначених в пункті 8 цього наказу.

Згідно з п. 5 Порядку № 396 накази про виплату додаткової винагороди співробітникам за минулий місяць видавати до 25 числа поточного місяця.

За правилами п. 6 Порядку № 396 розрахунковий період для виплати додаткової винагороди визначається в календарному обчисленні з 24 лютого по 28 лютого 2022 року, а надалі щомісяця пропорційно часу дії воєнного стану.

Відповідно до п. 7 Порядку № 396 додаткова винагорода виплачується в таких в розмірах:

30 000 гривень співробітникам, які проходять службу в районах ведення бойових дій, пропорційно в розрахунку на місяць;

10 000 гривень іншим співробітникам пропорційно в розрахунку на місяць;

100 000 гривень співробітникам, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

П. 8 Порядку № 396 установлено, що додаткова винагорода не встановлюється співробітникам за період:

обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або цілодобового домашнього арешту;

перебування у відпустці відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати (грошового забезпечення), в тому числі у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в дозволених законодавствах випадках шести років;

відсторонення від виконання службових обов`язків (посади);

після закінчення терміну службового відрядження відповідно до наказів, якщо співробітник не повернувся до постійного місця несення служби;

перебування в службових відрядженнях за кордоном;

відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше;

перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я понад чотири місяці, крім випадків, коли законодавством передбачені більш тривалі строки перебування на лікуванні;

навмисного спричинення собі тілесних ушкоджень чи іншої шкоди своєму здоров`ю за місяць, у якому здійснено ушкодження чи іншу шкоду своєму здоров`ю, а у разі лікування за весь час відсутності на службі у зв`язку з лікуванням (що підтверджується документами закладу охорони здоров`я, матеріалами службового розслідування, кримінального провадження);

призупинення (припинення) виплати грошового забезпечення відповідно до законодавства;

особам, які добровільно здалися в полон з дня потрапляння в полон, що підтверджується матеріалами органу досудового розслідування.

06 квітня 2023 року Верховний Суд ухвалив рішення у зразковій справі № 260/3564/22, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року, яким частково задовольнив позов співробітника територіального управління ССО, виходячи з такого:

- з 24 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України встановив співробітникам ССО на період дії воєнного стану в Україні додаткову винагороду, яка підлягає їм виплаті в порядку та на умовах, визначених ДСА України;

- установлена Постановою КМУ № 168 додаткова винагорода є складовою грошового забезпечення співробітників ССО, яку держава взяла на себе обов`язок виплачувати їм на період дії воєнного стану в Україні;

- зміст внесених Постановою КМУ № 793 змін до Постанови КМУ № 168 в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість «30 000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця;

- указані зміни у правовому регулюванні спірних правовідносин не змінили обсягу права позивача на отримання додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн на місяць, передбаченому Постановою КМУ № 168 у первинній редакції, тому суд відхилив доводи позивача щодо недопустимості застосування Постанови КМУ № 793 для вирішення цього спору;

- суд не застосовував при визначенні розміру належної позивачу додаткової винагороди п. 7 Порядку № 396, оскільки за імперативною ч. 2 ст. 165 Закону 1402 розмір грошового забезпечення співробітників ССО встановлюється Кабінетом Міністрів України, тоді як згідно з п. 2 Постанови КМУ № 289 ДСА України уповноважена затверджувати виключно порядок його виплати;

- Верховний Суд не вбачав підстав для застосування до спірних правовідносин Порядку № 396 й у частині визначених ними порядку і умов виплати співробітникам ССО додаткової винагороди, оскільки спірні правовідносини виникли до прийняття і набрання чинності цим Порядком. Водночас у спірний період однорідні правовідносини щодо порядку виплати грошового забезпечення співробітникам ССО були врегульовані Порядком № 384, що й підлягав застосуванню до спірних правовідносин;

- відмова ТУ ССО у виплаті позивачу додаткової винагороди як однієї зі складових його грошового забезпечення з підстави відсутності відповідних бюджетних асигнувань, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, порушує гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року право особи мирно володіти своїм майном, оскільки доки відповідні правові норми, що передбачають певні виплати, є чинними, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах;

- ТУ ССО є належним відповідачем за пред`явленим позивачем позовом, оскільки саме цей суб`єкт владних повноважень допустив протиправну бездіяльність у спірних правовідносинах щодо виплати позивачу додаткової винагороди.

Верховний Суд в рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі № 260/3564/22 навів такі ознаки типових справ:

а) позивачем є співробітник Служби судової охорони;

б) відповідачем є центральний орган управління (Центральний апарат) або територіальний підрозділ (територіальне управління) Служби судової охорони;

в) предметом спору є додаткова винагорода, передбачена Постановою КМУ № 168;

г) спір виник внаслідок невиплати співробітнику Служби судової охорони додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168;

г) предметом позову є позовні вимоги (по-різному сформульовані, але однакові по суті) про визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача щодо ненарахування і невиплати додаткової винагороди, встановленої Постановою КМУ № 168, та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити таку винагороду, починаючи з 24 лютого 2022 року (стягнення з відповідача суми додаткової винагороди за певний період).

Висновки Верховного Суду у цій зразковій справі щодо застосування Постанови КМУ № 168 у посутньому зв`язку з положеннями ст. ст. 43 і 58 Конституції України, ст. ст. 161, 165 Закону № 1402, нормами Порядку № 384 і Порядку № 396 належить застосовувати в адміністративних справах про виплату на користь співробітників ССО додаткової винагороди у правовідносинах, що виникли з 24 лютого 2022 року.

На інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі, може впливати подальша зміна законодавства, що регулює ці правовідносини, та інший предмет спору у подібних правовідносинах.

Справа, що розглядається, відповідає ознакам типової справи, наведеним Верховним Судом в рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі № 260/3564/22.

Правові наслідки судового рішення, ухваленого у зразковій справі, передбачені ч. 3 ст. 291 КАС, якою встановлено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Висновки суду по суті позовних вимог.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з ненарахуванням та невиплатою ОСОБА_1 як співробітнику ТУ ССО у м. Києві та Київській області додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, з з 24 лютого 2022 року з мотивів відсутності необхідних бюджетних асигнувань.

Ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Цьому визначенню відповідає й поняття грошового забезпечення, що відповідно до закону виплачується за рахунок держави військовослужбовцям, поліцейським, особам рядового і начальницького складу за проходження державної служби особливого характеру.

Згідно зі ст. 165 Закону № 1402 грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони складається з основних і додаткових його видів та виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

До додаткових видів грошового забезпечення Порядок № 384 відносить, зокрема, винагороди.

Виходячи з цього, встановлена Постановою КМУ № 168 додаткова винагорода є складовою грошового забезпечення співробітників ССО, яку держава взяла на себе обов`язок виплачувати їм на період дії воєнного стану в Україні.

У первинній редакції Постанови КМУ № 168 розмір додаткової винагороди для співробітників ССО, крім тих із них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, був визначений у фіксованому розмірі 30 000 гривень щомісячно.

Водночас, з урахуванням змін до Постанови КМУ № 168, внесених Постановою КМУ № 793, розмір цієї додаткової винагороди визначений у граничному розмірі «до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць».

Проте в обох зазначених постановах Кабінету Міністрів України (№ 168 і № 793) передбачено, що вони набирають чинності з дня їх опублікування та застосовуються з 24 лютого 2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення ст. 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абз. абз. 1 і 2 п. 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що ч. 1 ст. 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абз. 3 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абз. 6 пп. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абз. 3 п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (п. 156 Рішення у справі «Kopecky проти Словаччини» від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у ч. 3 ст. 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

Зміст змін, внесених Постановою КМУ № 793 до Постанови КМУ № 168, в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість «30 000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.

Правило щодо пропорційності розміру грошового забезпечення співробітників ССО до виконаної норми праці закріплено й у п. 14 Порядку № 384, згідно з яким при виплаті співробітникам грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення сум щомісячних основних, додаткових видів грошового забезпечення та премії за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

В постанові від 21 вересня 2023 року у зразковій справі № 260/3564/22 Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про те, що зміст внесених Постановою КМУ № 793 змін до Постанови КМУ № 168 в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість «30 000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.

Указане підтверджується:

- п. 11 розділу І Порядку № 384, згідно з яким грошове забезпечення не виплачується: 1) за час надання співробітникам відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати; 2) за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; 3) за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я понад встановлені чинним законодавством строки;

- п. 14 розділу І Порядку № 384, на підставі якого при виплаті співробітникам грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення сум щомісячних основних, додаткових видів грошового забезпечення та премії за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата;

- п. 8 Порядку № 396, відповідно до якого додаткова винагорода не встановлюється співробітникам за період: обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або цілодобового домашнього арешту; перебування у відпустці відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати (грошового забезпечення), в тому числі у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в дозволених законодавствах випадках - шести років; відсторонення від виконання службових обов`язків (посади); після закінчення терміну службового відрядження відповідно до наказів, якщо співробітник не повернувся до постійного місця несення служби; перебування в службових відрядженнях за кордоном; відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я понад чотири місяці, крім випадків, коли законодавством передбачені більш тривалі строки перебування на лікуванні; навмисного спричинення собі тілесних ушкоджень чи іншої шкоди своєму здоров`ю - за місяць, у якому здійснено ушкодження чи іншу шкоду своєму здоров`ю, а у разі лікування - за весь час відсутності на службі у зв`язку з лікуванням (що підтверджується документами закладу охорони здоров`я, матеріалами службового розслідування, кримінального провадження); призупинення (припинення) виплати грошового забезпечення відповідно до законодавства; особам, які добровільно здалися в полон - з дня потрапляння в полон, що підтверджується матеріалами органу досудового розслідування.

Ураховуючи наведені вище висновки, Велика Палата Верховного Суду відхилила посилання скаржника територіального управління ССО на те, що розмір додаткової винагороди з 24 лютого 2022 року слід визначати з розрахунку до 30 000 гривень, пропорційно в розрахунку на місяць, а не 30 000 гривень на місяць, як вважає суд першої інстанції, оскільки в подальшому це може призвести до правової невизначеності щодо розміру додаткової винагороди при нарахуванні та виплаті згідно рішень судів (п. 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року у зразковій справі № 260/3464/22).

З огляду на викладене та з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі № 260/3564/22, суд дійшов висновку, що вказані зміни в правовому регулюванні спірних правовідносин не змінили обсягу права ОСОБА_1 на отримання додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень на місяць, передбаченого Постановою КМУ № 168 в її первинній редакції, а зміни, внесені до Постанови КМУ № 168 на підставі Постанови КМУ № 793, не вплинули на розмір додаткової винагороди, право на яку набув позивач.

Виходячи з приписів ч. 3 ст. 7 КАС, при визначенні розміру належної позивачу додаткової винагороди суд не застосовує п. 7 Порядку № 396, оскільки за імперативною нормою ч. 2 ст. 165 Закону № 1402 розмір грошового забезпечення співробітників ССО встановлюється Кабінетом Міністрів України, тоді як згідно з п. 2 Постанови КМУ № 289 ДСА України уповноважена затверджувати виключно порядок його виплати.

Так само п. 21 Постанови КМУ № 168 в редакції Постанови КМУ № 793, на виконання якого прийнятий Порядок № 396, керівників відповідних міністерств та державних органів, до яких, зокрема, належить ДСА України, уповноважено визначити порядок і умови виплати додаткової винагороди, передбаченої цією постановою.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19).

Отже, з огляду на визначені в ч. 3 ст. 7 КАС загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру додаткової винагороди ОСОБА_2 слід застосовувати норми Постанови КМУ № 168, а не Порядку № 396, який прийнятий на виконання відповідних постанов Кабінету Міністрів України, проте суперечить їм у відповідній частині.

Системний аналіз п. 2-1 Постанови КМУ № 168 в редакції Постанови КМУ № 793 свідчить, що наявність у ДСА України повноважень встановлювати «порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги» не є тотожним праву встановлювати «розміри додаткових винагород».

У зв`язку з цим визначення в п. 7 Порядку № 396 розмірів додаткової винагороди співробітникам ССО за певними критеріями виходить за межі наданих ДСА України повноважень.

Крім того, Порядок № 396 затверджений наказом ДСА України від 31 жовтня 2022 року № 396.

З огляду на дію у часі нормативно-правових актів положення Порядку № 396 не підлягають застосуванню до правовідносин, які виникли в період з 24 лютого 2022 року по 30 жовтня 2022 року, оскільки вони виникли до прийняття і набрання чинності цим Порядком. Водночас в період з 24 лютого 2022 року по 30 жовтня 2022 року однорідні правовідносини щодо порядку виплати грошового забезпечення співробітникам ССО були врегульовані Порядком № 384, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин в цій частині.

З приводу посилання ТУ ССО у м. Києві та Київській області на відсутність відповідних бюджетних асигнувань для виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, суд зазначає таке.

Ст. 43 Конституції України, зокрема, визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Ч. 3 ст. 116 Конституції України передбачено, що до повноважень Кабінету Міністрів України належить забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 та від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

На підставі ч. 1 ст. 6 КАС суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-VI «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Право на виплату додаткової винагороди співробітникам ССО, передбачене Постановою КМУ № 168, підпадає під сферу дії ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, в випадку, коли за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством.

За змістом правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З огляду на викладене суд вважає необґрунтованим посилання ТУ ССО у м. Києві та Київській області на те, що в затвердженому ДСА України кошторисі ССО на 2022 рік та відповідному кошторисі ТУ ССО у м. Києві та Київській області видатки на виплату додаткової винагороди, визначеної Постановою КМУ № 168, не передбачались та не затверджувались, у зв`язку з чим існуючий за фондом оплати праці фінансовий ресурс не дозволяв здійснити таку виплату.

Такий висновок суду ґрунтується на тому, що гарантовані законом виплати, пільги тощо неможливо ставити в залежність від видатків бюджету.

Бездіяльність ТУ ССО у м. Києві та Київській області, яка полягала у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, порушує гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції право мирно володіти своїм майном.

За період чинності положень Постанови КМУ № 168, яка передбачала виплату співробітникам ССО додаткової винагороди, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в такій виплаті. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України»).

Зазначена позиція також узгоджується з висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007.

Верховний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови від 22 червня 2010 року у справі № 21-399во10, від 07 грудня 2012 року у справі № 21-977во10, від 03 грудня 2010 року у справі № 21-44а10).

Щодо належного відповідача у спірних правовідносинах суд зазначає таке.

За змістом п. 9 ч. 1 ст. 4, ст. 5, ч. 4 ст. 46 КАС відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, який, на думку позивача, порушив його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 161 Закону № 1402 Служба судової охорони складається з центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби. Граничну чисельність центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби судової охорони затверджує ДСА України.

Згідно з ч. 5 ст. 161 Закону № 1402 Центральний орган управління Служби судової охорони є юридичною особою, має самостійний баланс та рахунки в органах Державної казначейської служби України.

За змістом ч. 6 ст. 161 Закону № 1402 територіальні підрозділи Служби судової охорони утворюються як юридичні особи.

Фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч. 7 ст. 161 Закону № 1402).

Відповідно до п. 8 розділу І Порядку № 384 грошове забезпечення виплачується співробітникам, які призначені на штатні посади в центральний орган управління Служби та територіальних управліннях Служби.

П. 9 розділу І Порядку № 384 визначено, що підставою для виплати грошового забезпечення є наказ Служби або територіального управління Служби про призначення на посаду співробітника в Службі, територіальному управлінні Служби та встановлення розмірів посадового окладу, надбавок, доплат.

Грошове забезпечення співробітникам виплачується за місцем проходження служби виключно в межах фондів оплати праці співробітників, затверджених у кошторисах Служби або територіального управління Служби на грошове забезпечення (п. 10 розділу І Порядку № 384).

П. 4 Порядку № 396 також передбачено, що виплата додаткової винагороди здійснюється центральним органом управління та територіальними управліннями Служби судової охорони за місцем проходження служби співробітника, де він призначений на штатну посаду. Підставою для виплати додаткової винагороди співробітникам є наказ Служби або територіального управління Служби.

Таким чином, належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 є ТУ ССО у м. Києві та Київській області, оскільки саме цей суб`єкт владних повноважень допустив протиправну бездіяльність у спірних правовідносинах щодо виплати позивачу додаткової винагороди.

Суд відзначає, що позивачем та ДСА України і ССО безпосередньо не виникло жодних правовідносин, у яких би ці суб`єкти владних повноважень порушили права позивача.

Бюджетні правовідносини, які виникають між учасниками бюджетного процесу стосовно реалізації їх бюджетних повноважень (прав та обов`язків з управління бюджетними коштами), безпосередньо не стосуються позивача.

З огляду на встановлені фактичні обставини та правове регулювання спірних правовідносин суд дійшов висновку, що бездіяльність ТУ ССО у м. Києві та Київській області, яка полягає у ненарахуванні і невиплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн, передбаченої Постановою КМУ № 168, за період з 24 лютого 2022 року по 31 серпня 2022 року, (з урахуванням дати звернення до суду з цим позовом), підлягає визнанню протиправною.

При обранні належного способу захисту порушеного права позивача суд враховує, що Верховний Суд в рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі № 260/3564/22 дійшов висновку, що таким способом є «зобов`язання ТУ ССО у Закарпатській області нарахувати і виплатити позивачу вказану додаткову винагороду в розмірі 30000 грн на місяць (за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця), починаючи з 24 лютого 2022 року».

Суд зауважує, що ТУ ССО у м. Києві та Київській області не довело належними та допустимими доказами, що в період з 24 лютого 2022 року по 31 серпня 2022 року мали місце факти невідпрацювання ОСОБА_1 норми робочого часу відповідного місяця, чи обставини, на період існування яких додаткова винагорода не встановлюється.

З огляду на це, порушене право позивача підлягає поновленню шляхом зобов`язання ТУ ССО у м. Києві та Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою КМУ № 168, в розмірі 30 000 гривень на місяць за період з 24 лютого 2022 року по 31 серпня 2022 року.

Водночас не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача та покладання на нього певних обов`язків після 31 серпня 2022 року чи «під час дії воєнного стану», (як зазначає позивач).

Такий висновок суду ґрунтується на тому, що судовому захисту підлягає порушене право, а не те право, яке може бути порушено в майбутньому, (в тому числі в період розгляду справи).

Крім того не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині, що стосується нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, в розмірі 100 000,00 грн, оскільки ОСОБА_1 не вказував на те, що в період бойових дій на території області при забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії брав участь у таких діях і заходах, перебуваючи безпосередньо в районі у період здійснення зазначених заходів.

Докази участі позивача у таких діях і заходах в період з 24 лютого 2022 року по 31 серпня 2022 року суду також не надані.

При цьому, керуючись принципом офіційного з`ясування обставин у справі, ухвалою від 10 березня 2025 року суд, з-поміж іншого, витребував у ТУ ССО у м. Києві та Київській області відомості про те, чи приймав позивач в період з лютого 2022 року по серпень 2022 року включно безпосередню участь в бойових діях, забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районі у період здійснення зазначених заходів, якщо так, то коли саме, які саме і якими доказами це підтверджується, а також такі докази.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Суд надав оцінку основним доводам і запереченням сторін. Решта доводів і заперечень не спростовують висновків суду по суті позовних вимог.

Щодо дотримання позивачем строку звернення до суду.

Ч. 1 ст. 122 КАС встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За правилами ч. 5 ст. 122 КАС для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Спірні правовідносини виникли щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року.

Положення ст. 122 КАС не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

У той же час ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Верховний Суд в рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі № 260/3564/22 звернув увагу на те, що обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (ст. 3, ч. ч. 1, 2, 7 ст. 43 Конституції України).

Ч. 1 ст. 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

В Рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (абз. 5 пп. 2.2 п. 2 мотивувальної частини рішення).

Таким чином, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення ст. 233 КЗпП в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною ч. 5 ст. 122 КАС.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон № 2352) внесені зміни до КЗпП.

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Закону № 2352 цей Закон набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а саме з 19 липня 2022 року.

На підставі пп. 18 п. 1 розділу І Закону № 2352 назва та частини 1 і 2 ст. 233 КЗпП викладені в такій редакції:

«Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, внаслідок набрання чинності Законом № 2352, яким внесені зміни до ст. 233 КЗпП України, зазнало змін правове регулювання правовідносин, які виникли з питань стягнення заробітної плати.

Зокрема, з 19 липня 2022 року в КЗпП відсутня норма, яка б передбачала право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату, без обмеження будь-яким строком.

При цьому, ст. 233 КЗпП в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, окремо взагалі не врегульовує питання щодо строку звернення до суду працівника з позовом про стягнення заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці.

Натомість, ч. 1 ст. 233 КЗпП в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, встановлений загальний строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, який становить три місяця з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Закон № 2352 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії у часі.

Закон № 2352 містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, тобто з 19 липня 2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1/99-рп, ч. 1 ст. 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності.

З огляду на викладене тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.

Тобто, тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку. При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.

Таке правозастосування узгоджується з нормою ч. 4 ст. 3 КАС, відповідно до якої закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Додаткова винагорода, передбачена Постановою КМУ № 168, мала виплачуватись на підставі наказів керівників. Накази про виплату додаткової винагороди співробітникам ССО за минулий місяць мали видаватися до 25 числа поточного місяця.

Отже, про порушення своїх прав внаслідок ненарахування та невиплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, за лютий 2022 року позивач повинен був дізнатися в березні 2022 року, за березень 2022 року в квітні 2022 року, за квітень 2022 року в травні 2022 року, за травень 2022 року в червні 2022 року, за червень 2022 року в липні 2022 року, за липень 2022 року в серпні 2022 року, за серпень 2022 року у вересні 2022 року.

При цьому в силу положень ч. 2 ст. 233 КЗпП в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині нарахування і виплати додаткової винагороди за період з лютого 2022 року по червень 2022 року, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

До спірних правовідносин, які стосуються нарахування і виплати додаткової винагороди за період з липня 2022 року, застосуванню підлягала норма ч. 1 ст. 233 КЗпП, в редакції Закону № 2352, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду.

Проте постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на території України був запроваджений карантин.

Дія карантину неодноразово продовжувалась.

30 червня 2023 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Згідно з цією постановою з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, був відмінений.

Таким чином, починаючи з 01 липня 2023 року на території України карантин не діє.

При цьому п. 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП тримісячний строк звернення до суду в частині позовних вимог, які стосуються нарахування і виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, з липня 2022 року, був продовжений на строк дії карантину.

До суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся 17 серпня 2022 року, тобто з дотриманням строку звернення до суду.

Також суд вважає за необхідне зауважити, що рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч. 1 ст. 233 КЗпП в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

В мотивувальній частини цього рішення Конституційний Суд України, з-поміж іншого, зазначив:

«[…]

9. […]

Строк звернення до суду відіграє ключову роль у забезпеченні юридичної визначеності: він створює передбачувані часові межі для оскарження дій чи бездіяльності.

Конституційний Суд України зазначає, що законодавець наділений дискрецією у визначенні строків звернення працівника до суду у трудових спорах і може встановлювати різні строки для різних категорій таких спорів з урахуванням характеру спірних правовідносин, правової природи вимог, тривалості або регулярності порушення, способу його виявлення, обсягу і складності доказування тощо.

Установлення строків звернення працівника до суду щодо вирішення трудового спору є допустимим лише за умови дотримання принципу домірності (пропорційності): вони мають бути застосовані з легітимною метою (юридична визначеність, ефективність судочинства), бути потрібними (захист від утрудненого доказування через плин часу) та не виходити за межі, виправдані в демократичному суспільстві. Окремим критерієм, що конкретизує пропорційність, є розумність установленого строку: його визнають конституційно допустимим лише тоді, коли він забезпечує реальну можливість звернення до суду, не створює надмірного чи несправедливого тягаря для особи та відповідає об`єктивним умовам суспільного життя на час ухвалення закону. Отже, строки звернення до суду мають забезпечувати ефективний судовий захист та застосовуватися пропорційно, не позбавляючи особу реальної можливості реалізувати своє право на судовий захист та захистити порушене право. Строки звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат відповідають вимогам Конституції України лише за умови, що вони не позбавляють сутності права на своєчасне одержання винагороди за працю; вони повинні бути вмотивовані легітимною метою юридичної визначеності й ефективності судочинства, залишати працівникові реальну і достатню можливість для звернення до суду, забезпечувати баланс інтересів працівника, роботодавця та суспільства.

Застосовуючи ці критерії до оспорюваних приписів Кодексу, Конституційний Суд України констатує: законодавець хоча й мав на меті дотримання юридичної визначеності та організації правосуддя, однак тримісячний строк у справах щодо стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є надмірно коротким.

Конституційний Суд України також зазначає, що баланс між правом працівника на своєчасне й повне одержання винагороди за працю, інтересом роботодавця у юридичній визначеності та захисті від безмежної в часі відповідальності, а також публічним інтересом у стабільності правопорядку й ефективності правосуддя в будь-якому разі не може бути досягнутий у спосіб позбавлення працівника можливості скористатися своїм правом на одержання винагороди за працю.

Конституційний Суд України вважає, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду.

Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.

Законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих ст. ст. 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.

Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих ст. ст. 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить ч. 1 ст. 8, ч. 7 ст. 43, ч. 1 ст. 55 Конституції України.

[…]».

Щодо встановлення судового контролю.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 370 КАС судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 382 КАС суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з абз. 1 ч. 5 ст. 382 КАС за письмовою заявою заявника суд під час ухвалення рішення суду може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати звіт про його виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 382 КАС суд під час ухвалення рішення суду за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення суду, якщо суд допускає його негайне виконання.

Отже, КАС передбачає право суду покласти на відповідача суб`єкта владних повноважень обов`язку подати звіт про виконання судового рішення.

На час ухвалення цього рішення відсутні об`єктивні підстави вважати, що ТУ ССО у м. Києві та Київській області його не виконуватиме, а тому суд не вважає за доцільне встановлювати судовий контроль на цій стадії, що жодним чином не впливає на можливість позивача порушити питання встановлення судового контролю в подальшому.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на предмет публічно-правового спору, що виник між сторонами, в силу положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати, позивач звільнений від сплати судового збору за подання цієї позовної заяви.

Докази здійснення позивачем інших судових витрат суду не надані, а тому судові витрати розподілу не підлягають.

Разом з заявою про усунення недоліків в позовній заяві від 06 вересня 2022 року позивач надав квитанцію від 05 вересня 2022 року № про сплату судового збору в розмірі 995,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, якого його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, позивач має право звернутися до суду з клопотанням про повернення судового збору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» як такого, що сплачений в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області (ідентифікаційний код 43162533, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 58-б) про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області, яка полягає у ненарахуванні і невиплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24 лютого 2022 року по 31 серпня 2022 року.

3. Зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі 30 000 гривень на місяць за період з 24 лютого 2022 року по 31 серпня 2022 року.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

7. Повне судове рішення складено 17 лютого 2026 року.

Суддя Т.О. Кравченко