Справа № 916/1559/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2026-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 р.м. ОдесаСправа № 916/1559/24

Перша інстанція: суддя Стефанов С.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року про закриття провадження за позовом заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства України ПлейСіті до товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Актеон» про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2024 року заступник Генерального прокурора в інтересах держави в особі Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей (правонаступник - Державне агентство України ПлейСіті) звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Актеон», в якому просив стягнути з відповідача до державного бюджету України борг у загальному розмірі 207 735 422,01 грн, з яких: 195870000 грн заборгованості зі сплати за ліценції на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор, 6 732 046,70 грн інфляційних втрат та 5 133 375,31 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю ухилення відповідача від виконання свого обов`язку щодо перерахування до спеціального фонду Державного бюджету України щорічних платежів за другий та третій роки дії ліцензій у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 12.04.2024 року відкрито провадження у справі №916/1559/24.

30.04.2024 року до місцевого господарського суду надійшла заява товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Актеон» б/н від 29.04.2024 року (вх.№17438/24 від 30.04.2024 року) про закриття провадження у справі №916/1559/24 у зв`язку з тим, що даний спір, з огляду на суб`єктний склад учасників спору, предмет і підстави позову, а також характер спірних правовідносин, містить критерії адміністративної юрисдикції, а тому розгляд справи про стягнення плати за ліцензії слід здійснювати за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.06.2024 року закрито провадження у справі №916/1559/24.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 року частково задоволено апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора; змінено ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.06.2024 року у справі №916/1559/24 шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції постанови суду апеляційної інстанції; в іншій частині ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.06.2024 року у справі №916/1559/24 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27.02.2025 року касаційну скаргу першого заступника Генерального прокурора залишено без задоволення, а постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 року та ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.06.2024 року у справі № 916/1559/24 залишено без змін.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2025 року відмовлено заступнику Генерального прокурора у задоволенні заяви про направлення справи №916/1559/24 за встановленою юрисдикцією, оскільки судове рішення щодо закриття провадження у цій справі було прийнято судом першої інстанції.

02.05.2025 року до суду першої інстанції від заступника Генерального прокурора надійшла заява №15/1/1-38396вих-25 від 02.05.2025 року (вх.№14166/25 від 02.05.2025 року), в якій останній просив визнати поважними причини пропуску строку на подання заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією та поновити строк для її подачі Офісу Генерального прокурора, а також передати справу №916/1559/24 за встановленою юрисдикцією до Одеського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

26.11.2025 року до суду першої інстанції від ТОВ «Центр Актеон» надійшла заява про закриття провадження у справі.

В обґрунтування заяви відповідач вказав, що в позовній заяві та інших процесуальних документах по суті справи позивачем не було наведено закону, положення якого надавали б Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей повноваження звертатись до суду з позовом про стягнення з організаторів азартних ігор заборгованості із внесення щорічної плати за ліцензії.

Від Офісу Генерального прокурора надійшло заперечення на заяву про закриття провадження у справі, у якому наголошує на законодавчо закріпленому обов`язку користувача ліцензією вносити відповідну плату та наявному праві Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей звертатись до суду з позовом щодо захисту своїх прав та інтересів. Відповідні права та обов`язки кореспондуються між собою та обумовлюють необхідність захисту інтересів держави з боку прокурора у даному позові.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року закрито провадження у справі за позовом заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства України ПлейСіті до товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Актеон» про стягнення заборгованості.

Закриваючи провадження у даній справі, суд керувався положеннями Закону України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор» № 768-ІХ від 17.07.2020 року у редакції чинній на час звернення прокурора до суду, відповідно до яких не передбачено підстави та порядок формування заборгованості із щорічної плати за ліцензії, а також повноваження щодо стягнення Уповноваженим органом з організаторів азартних ігор такої заборгованості в судовому порядку.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, заступник Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року, а справу направити для продовження розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор посилається положеннями Закону №768-ІХ п. 1 та п. 18 ч. 1 ст. 15, ч. ч. 4, 6 ст. 49, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин та які є незмінними після набуття чинності вимогами Закон України від 04.12.2024 року №4116-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з метою боротьби з ігровою залежністю (лудоманією) та вдосконалення державного регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор та лотерей», відповідно до яких встановлений імперативний обов`язок організатора азартних ігор щодо внесення плати за ліцензії. Вказані приписи мають імперативний характер та визначають публічно правовий обов`язок, який виникає безпосередньо із закону та не може бути скасований фактом анулювання ліцензії. Відсутність у первинній редакції Закону № 768-ІХ спеціальної процедури стягнення не усувала обов`язку сплати за користування ліцензією. Закон №4116 лише деталізував порядок реалізації вже існуючого обов`язку організатора сплачувати ліцензійні платежі та деталізував механізм його стягнення. Це доводить правильність позиції прокурора про обов`язковість виникнення заборгованості, у разі невиконання обов`язку зі сплати щорічних платежів, та необхідність її стягнення до Державного бюджету України.

Разом з тим, відповідно до норм Закону №768-ІХ, які були чинні на момент подання позову, КРАІЛ наділена повноваженнями щодо правового регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор, здійснення контролю за нею та звернення до суду, якщо це необхідно для здійснення її повноважень.

Оскільки відповідач отримав вигоду від користування ліцензіями, то обов`язок сплачувати платежі за ці ліцензії є справедливим, передбачуваним і пропорційним. Навпаки, звільнення організатора азартних ігор від сплати заборгованості за несплачені ним щорічні платежі за ліцензії є несправедливим щодо держави та суспільства та порушених публічних інтересів.

Крім того, закриття провадження у даній справі суперечить актуальній судовій практиці, зокрема постанові Верховного Суду від 02.10.2025 року у справі № 922/2158/24 щодо наявності правового висновку, у справі з аналогічними фактичними обставинами, про підтвердження підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі КРАІЛ щодо стягнення заборгованості з плати за ліцензії та підтвердження наявності у КРАІЛ повноважень щодо правового регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор, здійснення контролю за нею та звернення до суду.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому товариство заперечує проти її задоволення та просить залишити без змін оскаржувану хвалу у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до обставин даної справи, Комісією з регулювання азартних ігор та лотерей (надалі по тексту КРАІЛ) прийнято рішення про видачу ліцензій організатору азартних ігор ТОВ «ШТОРМ ЮКРЕЙН» та на їх підставі видано такі ліцензії: 1) ліцензія на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у гральних закладах казино за місцем провадження діяльності: м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, 1, перший поверх готелю «FAIRMONT GRANT HOTEL KYIV», за рішенням від 09.04.2021 року № 149; 2) ліцензії на гральні столи з кільцем рулетки у кількості 8 одиниць за рішенням від 13.05.2021 року № 257; 3) ліцензія на гральний стіл з кільцем рулетки за рішенням від 03.09.2021 року № 538; 4) ліцензії на гральні столи у кількості 12 одиниць за рішенням від 13.05.2021 року № 256; 5) ліцензії на гральні столи у кількості 2 одиниці за рішенням від 22.07.2021 року № 443; 6) ліцензії на гральні столи у кількості 4 одиниці за рішенням від 03.09.2021 року № 537; 7) ліцензія на гральний стіл за рішенням від 13.09.2021 року № 555; 8) ліцензії на гральні автомати у кількості 6 одиниць за рішенням від 07.05.2021 року № 238; 9) ліцензії на гральні автомати у кількості 44 одиниці за рішенням від 13.05.2021 року № 252; 10) ліцензії на гральні автомати у кількості 11 одиниць за рішенням від 31.05.2021 року № 303; 11) ліцензія на гральний автомат за рішенням від 03.06.2021 року № 335; 12) ліцензії на гральні автомати у кількості 11 одиниць за рішенням від 07.07.2021 року № 425; 13) ліцензії на гральні автомати у кількості 2 одиниці за рішенням від 22.07.2021 року № 451.

Як вказує в позовній заяві прокурор, в організаторів азартних ігор 04.04.2023 року закінчився строк на внесення щорічних платежів за 2022 рік за ліцензії у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор. Проте організатором азартних ігор ТОВ «ШТОРМ ЮКРЕЙН» щорічну плату за ліцензії у встановлений строк не внесено.

На підставі п. 6 ч. 1 ст. 51 Закону №768-ІХ КРАІЛ прийнято рішення від 08.08.2023 року №105 «Про анулювання ТОВ «ШТОРМ ЮКРЕЙН» ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у гральних закладах казино та ліцензій на гральні автомати, на гральні столи, на гральні столи з кільцем рулетки».

У зв`язку із невнесенням до спеціального фонду Державного бюджету України щорічних платежів за другий та третій роки дії ліцензій у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор, строк сплати за які настав на день анулювання ліцензії, у ТОВ «ШТОРМ ЮКРЕЙН» наявна заборгованість на загальну суму 195 870 000,00 грн. Позивачем також здійснені нарахування на суму простроченої заборгованості інфляційних втрат на загальну суму 6 732 046,70 грн і трьох відсотків річних на загальну суму 5133375,31 грн. Вважаючи наявними підстави для стягнення відповідних сум до державного бюджету України, прокурор звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, юридичною особою за кодом змінено назву з ТОВ «ШТОРМ ЮКРЕЙН» на ТОВ «ЦЕНТР АКТЕОН», у зв`язку з чим відповідачем у цій справі визначено ТОВ «ЦЕНТР АКТЕОН».

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 27.02.2025 року, у даній справі спірні правовідносини віднесені до юрисдикції адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом цієї норми, фундаментальними критеріями адміністративної юрисдикції є публічно-правовий характер спору та спрямування саме на захист прав та інтересів фізичних і юридичних осіб у публічно-правових відносинах від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на завдання адміністративного судочинства суб`єкт владних повноважень у такому судочинстві зазвичай виступає у процесуальному статусі відповідача, однак у визначених Конституцією та законами України випадках може бути позивачем у справі.

За загальним правилом, суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (частина четверта статті 5 КАС України), з метою реалізації покладених на них повноважень у відповідних спірних публічно-правових правовідносинах.

Відповідно до ч. 5 ст. 46 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень:

1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання;

2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання;

3) про затримання іноземця або особи без громадянства;

4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо);

5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.

Отже, звернення суб`єкта владних повноважень в якості позивача в адміністративному судочинстві допускається виключно за наявного прямого дозволу у Конституції та законах України, що прямо корелюється з частиною другою статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, діяльність КРАІЛ здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом». Застосування такого принципу забезпечує введення владних функцій у законних рамках і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів, що відповідає правовій позиції викладеній в постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 800/414/17, від 27 червня 2019 року у справі № 9901/920/18 та від 05 березня 2020 року у справі 9901/511/19.

Правові засади здійснення державного регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор в Україні визначені Законом України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор» № 768-ІХ від 17.07.2020 року (далі - Закон № 768-ІХ), Положенням про Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 891, Положенням про Державне агентство України ПлейСіті, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 02.05.2025 №505 (далі Положення № 505),

Відповідно до ст. 6 Закону №768-IX в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин та звернення до суду, державне регулювання у сфері організації та проведення азартних ігор здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Комісією з регулювання азартних ігор та лотерей (КРАІЛ, Уповноважений орган) та іншими органами державної влади в межах їх повноважень, визначених Конституцією та законами України.

Згідно із ст.8 Закону №768-IX під час реалізації державної політики у сфері організації та проведення азартних ігор Уповноважений орган має повноваження, серед інших також - у випадках, визначених законом, звертається до суду.

Фінансова відповідальність за порушення вимог Закону № 768-IX встановлена статтею 58 Закону №768-IX.

Фінансові санкції, передбачені цією статтею, застосовуються за рішенням Уповноваженого органу, що набирає чинності з дня його прийняття. (ч.8 ст.58 Закону №768-IX).

Рішення Уповноваженого органу про застосування до організатора азартних ігор фінансових санкцій, передбачених цією статтею, може бути оскаржене у судовому порядку відповідно до законодавства протягом трьох місяців з дня набрання ним чинності. (ч.11 ст.58 Закону №768-IX).

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року №891 (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин та втратила чинність на момент розгляду справи у суді першої інстанції) затверджено Положення про Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей, яким визначені основні завдання КРАІЛ, які співпадають з повноваженнями викладеними у Законі № 768.

Проведений системний аналіз приписів Закону №768 та Положення №891 дає підстави для висновку, що цими актами передбачено право КРАІЛ «у випадках, визначених законом, звертається до суду», але не конкретизовано випадки, з якими вказаний суб`єкт владних повноважень має право звертатися до суду, з яких правових підстав та щодо якого предмету позову.

У Законі №768-IX (у редакції чинній на час звернення до суду) відсутні також норми які б визначали підстави та порядок формування заборгованості із щорічної плати за ліцензії, а також повноваження щодо стягнення Уповноваженим органом з організаторів азартних ігор такої заборгованості в судовому порядку.

Лише з 01.04.2025 року стаття 51 Закону №768-IX діє в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з метою боротьби з ігровою залежністю (лудоманією) та вдосконалення державного регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор та лотерей» №4116-IX від 04.12.2024 року про доповнення її частиною восьмою:

«У разі якщо на момент припинення дії ліцензії у суб`єкта господарювання наявна заборгованість у зв`язку з невнесенням плати за ліцензію, такий суб`єкт господарювання зобов`язаний протягом 30 календарних днів з дня прийняття Уповноваженим органом рішення про припинення дії ліцензії сплатити відповідну заборгованість. Заборгованість обчислюється за кожний день діяльності суб`єкта господарювання пропорційно розміру щорічної плати за ліцензію.

Невиконання організатором азартних ігор визначеного цією частиною обов`язку є підставою для звернення Уповноваженим органом до суду для стягнення заборгованості з плати за ліцензію та фінансових санкцій (штрафів)».

Отже, повноваження для звернення уповноваженим органом (КРАІЛ) до суду для стягнення заборгованості з плати за ліцензію та фінансових санкцій (штрафів) надані комісії з 01.04.2025 року.

Системний аналіз норм Закону № 768-IX дає підстави стверджувати про відсутність у КРАІЛ права на звернення до суду з позовними вимогами, що заявлені у цій справі, до 01.04.2025 року.

Окремо колегія суддів акцентує увагу апелянта, що КАС України та Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 року №3166-VІ не є тими законами що визначають право звернення суб`єкта владних повноважень до суду та передбачають конкретні випадки, оскільки право звернення до суду повинно бути передбачено окремим законом який врегульовує спірні правовідносини, що віднесенні до компетенції цього суб`єкта владних повноважень та визначені цим же законом.

Тобто, КАС України визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах (стаття 1 КАСУ), а не визначає процесуальну дієздатність сторін, оскільки така визначається окремими законами, що врегульовують відповідні правовідносини. Аналогічні висновки суду стосуються і Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 року №3166-VІ.

Зважаючи, на наведене вище, суд першої інстанції вірно визначив, що прокурором у цій позовній заяві визначено орган, в особі якого він звернувся до суду, який не має права на звернення до суду з таким позовом. Вказане свідчить про відсутність процесуальної дієздатності у позивача на подачу цього позову, оскільки конкретного прямого визначення випадків, з якими він має право звернутись до суду в законі не зазначено не було.

Таким чином, у спірних правовідносинах відсутній суб`єкт владних повноважень, який уповноважений здійснювати захист інтересів держави у обраний прокурором спосіб - шляхом звернення до суду з вищевказаним позовом станом на день звернення з позовом.

В контексті наведеного колегія суддів звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, зокрема, замінює відповідного суб`єкта владних повноважень в судовому провадженні у разі, якщо той всупереч закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Лише за відсутності такого органу, або відсутності у органу повноважень на звернення до суду, прокурор набуває самостійного права подання позову до суду в інтересах держави і виступає у такій справі позивачем.

Отже, чинне законодавство покладає право на захист інтересів держави на прокурора: як при наявності органу до компетенції якого віднесений контроль у відповідній сфері правовідносин так і за якого відсутності, або неналежному здійсненні владних управлінських функцій цим органом, або за відсутності у такого органу права звернення до суду. Однак спосіб захисту інтересів держави визначає саме прокурор, шляхом подання позову в особі органу, або як самостійний позивач, у разі відсутності належного органу чи відповідних повноважень у нього.

Прокурор не скористався таким правом подання позову, але він з урахуванням вищенаведених висновків не позбавлений його на теперішній час.

Суд першої інстанції доречно зауважив, що питання процесуальної дієздатності суб`єктів владних повноважень та права звернення до суду неодноразово було предметом розгляду ВС КАС протягом 2023-2025 років у подібних спорах за участю Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Так, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного суду в постановах від 03 березня 2025 року у справі № 260/4199/22, від 23 січня 2025 року у справі № 520/16197/23, від 24 січня 2025 року у справах № 520/30126/23, № 520/13228/23 та № 400/9970/23, від 30 січня 2025 року у справах № 400/10777/23, № 520/28873/23, № 400/4928/22, № 420/22304/23, № 560/17801/23, № 560/17369/23, від 31 січня 2025 року у справах № 140/25901/23, № 240/28363/23 та інших дійшов висновку, що прокурор не має права на звернення до суду у подібній категорії спорів щодо зобов`язання приведення в належний технічний стан та готовність до укриття населення захисних споруд цивільного захисту з огляду на те, що ДСНС не має таких повноважень, хоча й проводить планові або позапланові перевірки цих споруд.

Також колегія суддів бере до уваги постанову Верховного Суду від 02.10.2025 року у справі № 922/2158/24, однак зазначає про її нерелевантність до спірних правовідносин, оскільки висновки Верховного Суду стосуються права прокурора подавати позов в інтересах КРАІЛ та не містять оцінки наявного чи відсутнього права КРАІЛ для самостійного звернення до суду у редакції Закону № 768-IX до внесення змін Законом №4116-IX від 04.12.2024 року.

Отже, висновки суду у даній справі не суперечать висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 02.10.2025 року у справі № 922/2158/24., на яку посилається прокурор в апеляційній скарзі.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Згідно з ч.1 ст.239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Поряд з тим, існують спори, розгляд яких перебуває поза межами не лише адміністративної юрисдикції адміністративних судів, він не належить до юрисдикції жодного іншого суду.

Проте поняття спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Правова позиція такого змісту міститься й у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2022 року у справі № 300/1263/22.

Оскільки у КРАІЛ станом на час звернення прокурора з позовом було відсутнє право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості зі сплати за ліценції на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор, то таке право відсутнє й у прокурора, який діє в інтересах держави в особі вказаного органу. За таких обставин спір у наявному суб`єктному складі не може бути вирішено судом будь-якої юрисдикції, тому провадження належить закривати з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про закриття провадження, тому оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

У касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Враховуючи зазначене, ухвала суду першої інстанції про закриття провадження після її перегляду в суді апеляційної інстанції, може бути оскаржена у касаційному порядку.

Керуючись ст.ст.311,315,317,321,322,325,382,383,328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко