Справа № 480/947/26
Суддя: С.М. Гелета
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

18 лютого 2026 року Справа № 480/947/26

Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гелета С.М., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду через підсистему "Електронний суд" із позовом до Сумської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди в розмірі 233469 грн.

Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що з 02.02.2011 по 12.03.2021, проходив службу в органах прокуратури на різних посадах. В період часу з 02.03.2021 15.03.2021 (включно) перебував на лікарняному. В порушення вимог законодавства Сумською обласною прокуратурою, на виконання Закону України №113 позивача персонально не було попереджено про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці.

Наказом керівника Сумської обласної прокуратури № 60к від 12.03.2021 звільнено з посади прокурора Сумського відділу Сумської місцевої прокуратури з 15.03.2021 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 2 жовтня 2024 року № 9- р(І)/2024 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення абзацу шостого пункту 19 розділу П "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, згідно з яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.

Окреме положення абзацу шостого пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, згідно з яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до пункту 6 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ (далі - Закон № 113), згідно з яким: - «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням КСУ № 1-р(ІІ)/2023 (далі рішення 1) від 01.03.2023 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу П "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходи із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ.

Пункт 6 розділу П "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 11З-ІХ, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, фактично звільнення позивача було здійснено без дотримання гарантії щодо неприпустимості звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також без персонального попередження про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці, як того вимагають загальні принципи трудового законодавства та гарантії захисту права на працю.

Зазначає, що предметом позову у заявленому даному адміністративному позові є відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням конституційних прав внаслідок застосування положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ (далі Закон № 113), які згодом були визнані неконституційними.

Пряме застосування цих неконституційних положень стало юридичною підставою для видання наказу керівника Сумської обласної прокуратури № 60к від 12.03.2021 про звільнення позивача з посади з 15.03.2021. Звільнення відбулося з грубим порушенням гарантій трудового законодавства без передбаченого законом попередження та в період тимчасової непрацездатності, що підтверджується матеріалами справи № 480/2677/21.

Позивач зазначає, що реалізував своє право на судовий захист шляхом оскарження наказу про звільнення. Однак суди відмовили в задоволенні позову про поновлення на роботі. Таким чином, позивач був позбавлений можливості захистити своє право у спосіб оскарження індивідуального акта, що зумовило необхідність звернення з позовом про відшкодування шкоди, завданої самим фактом застосування неконституційного закону.

Факт спричинення глибоких моральних страждань підтверджено висновком судово-психологічної експертизи № 1368 від 02.04.2025, проведеної у межах справи №480/2677/21.

Згідно з висновком експерта № 1368 від 02.04.2025, складеного Сумським відділенням Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», в межах справи №480/2677/21, зазначено, що орієнтовний розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди становить 27 (двадцять сім) мінімальних заробітних плат, що на даний час становить 233469 грн., яку і просить позивач стягнути з відповідача.

Дослідивши зміст позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження за даним адміністративним позовом, виходячи із наступного.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу до суду, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (Golder v. the United Kingdom, № 4451/70, пункти 28, 36-38).

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі Перетяка та Шереметьєв проти України, заяви №17160/06 та №35548/06; пункт 33).

У пунктах 30- 32 рішення у справі Наталія Михайленко проти України (заява №49069/11) Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру. На це право на суд, в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (рішення у справах Roche v. the United Kingdom, заява №32555/96, пункт 117 та Salontaji-Drobnjak v. Serbia, заява №36500/05, пункт 132).

Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (Ashingdane v. the United Kingdom, заява №8225/78, пункт 57). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (Cordova v. Italy (№ 1), заява №40877/98, пункт 54 та Fayed v. the United Kingdom, пункт 65).

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених статтею 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany [ВП], заява №42527/98, пункт 45).

Крім того, згідно з висновками у справі Zubac v. Croatia [ВП], № 40160/12, п.п. 76-78, 97-99), яка стосується процесуальних гарантій особи у суді та узагальнює позиції з раніше винесених рішень ЄСПЛ: пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру; право на доступ до суду повинно бути практичним та ефективним, а не теоретичним чи ілюзорним; це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд; проте право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Відповідно до статті 1 КАС України цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

Водночас Глава 2 КАС України Адміністративна юрисдикція регламентує правила віднесення справ до адміністративної юрисдикції. Ця глава КАС України також розмежовує предметну, інстанційну юрисдикцію та територіальну підсудність різних адміністративних судів.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - спір, це спір у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

В свою чергу, п.5 ст.21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

В даному випадку, суд зазначає, що в межах справи №480/2677/21 позивач реалізував своє право на звернення до суду для вирішення публічно-правового спору щодо підстав про звільнення ОСОБА_1 з посади та прийняття відповідачем наказу №60к від 12.03.2021. Одночасно позивачем в межах справи №480/2677/21 було заявлено і вимоги щодо відшкодування моральної шкоди.

Так, в межах справи №480/2677/21, позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Сьомої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 3 від 17.12.2020 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації;

- зобов`язати Сьому кадрову комісію обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора, а у разі її припинення, ліквідації, - Офіс Генерального прокурора безпосередньо або через уповноважену кадрову комісію обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) вчинити певні дії: а саме ухвалити рішення про успішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації з 17.12.2020;

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Сумської обласної прокуратури № 60к від 12.03.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Сумського відділу Сумської місцевої прокуратури Сумської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру з 15.03.2021;

- зобов`язати Сумську обласну прокуратуру поновити ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на посаді прокурора Окружної прокуратури міста Суми або прокурора Сумської окружної прокуратури, що є рівнозначними посаді прокурора Сумського відділу Сумської місцевої прокуратури, яку позивач обіймав на день звільнення або на іншій рівнозначній вакантній посаді в органах прокуратури, що функціонують на території Сумської області;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на рівнозначній посаді прокурора Сумської окружної прокуратури;

- стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь позивача ОСОБА_1 компенсацію за вимушений прогул із розрахунку 3026 грн. 60 коп. за один день вимушеного прогулу, з моменту звільнення з 15.03.2021 по день ухвалення рішення суду;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 59020 грн;

- стягнути з Сумської обласної прокуратури моральну шкоду на користь позивача в розмірі 300000 грн.

Саме в межах розгляду справи № 480/2677/21 складено висновок судово-психологічної експертизи № 1368 від 02.04.2025, який додається позивачем до матеріалів даного адміністративного позову в підтвердження заявлених позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/128326126), яке набрало законної сили 25.09.2025 після перегляду в апеляційній інстанції (https://reyestr.court.gov.ua/Review/130769745), по справі №480/2677/21 в задоволенні позову відмовлено.

Таким чином публічно-правовий спір та вимога про відшкодування моральної шкоди щодо підстав звільнення позивача з посади вирішено судом в межах справи №480/2677/21.

В даному випадку, позивачем при зверненні до суду із новим позовом заявлено вимогу виключно про відшкодування моральної шкоди без вимоги вирішити публічно-правовий спір.

Питання про стягнення моральної шкоди в адміністративній справі не може бути самостійною (окремою) позовною вимогою, якщо вона не пов`язана і не заявлена одночасно з вимогами про визнання дій/бездіяльності протиправними.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 08.11.2018 у справі № 818/673/17 та від 08.08.2019 у справі № 818/572/17, від 10.03.2020 у справі № 818/699/17.

Також аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду під час вирішення подібних правовідносин у постановах від 13.11.2019 справа № 638/14694/18 та від 26.06.2019 у справі № 263/5125/18.

Крім того, у постановах від 26.06.2019 (справа № 263/5125/18), від 03.07.2019 (справа № 676/1557/16-ц), від 13.11.2019 (справа № 638/14694/18), посилаючись, зокрема, і на приписи статті 21 КАС України та свої попередні висновки, Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що вимоги про відшкодування шкоди слід розглядати за правилами адміністративного судочинства, якщо такі вимоги стосуються шкоди, завданої протиправними діями суб`єкта владних повноважень, і заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Натомість вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, не заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, належить розглядати за правилами цивільного судочинства.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому, враховуючи вищезазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження в даній справі та роз`яснити позивачу його право на звернення із позовом до відповідного суду у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 170, 248, 256, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди в розмірі 233469 грн

Роз`яснити ОСОБА_1 , що даний спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду в п`ятнадцятиденний строк з дня складання повного тексту ухвали.

Суддя С.М. Гелета