Справа № 380/22568/25
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

з питань забезпечення позову

18 лютого 2026 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Мричко Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Лютої В.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача Арутюнової Н.Ф., Стадник Г.І.,

представника відповідача Голець Н.М.,

представника третьої особи ТОВ «СРС Пресишн» Найди К.В.,

розглянувши у підготовчому засіданні заяву позивача про збільшення позовних вимог в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо педмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «СРС Пресишн», ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення

встановив:

на розгляді Львівського окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області, за участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «СРС Пресишн» та ОСОБА_2 , в якій позивач просить:

- визнати незаконними та скасувати рішення Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області від 28 листопада 2023 року № 1749 «Про затвердження детального плану території в межах АДРЕСА_1 (внесення змін)».

Ухвалою суду від 17.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження).

На стадії підготовки справи до судового розгляду ОСОБА_1 (далі за текстом позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду із заявою про забезпечення позову (нова редакція) від 16.02.2026, в якій просила суд:

- зупинити дію рішення Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області №1749 від 28.11.2023 «Про затвердження детального плану території в межах вулиці Острівська і Залізнична - Проектована, 1 в смт Щирець Пустомитівського району Львівської області (внесення змін)» до набрання законної сили рішенням суду у справі №380/22568/25;

- заборонити Щирецькій селищній раді Львівського району Львівської області та її посадовим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на подальшу реалізацію рішення від 28.11.2023 №1749, у тому числі приймати похідні рішення, затверджувати документацію із землеустрою, надавати дозволи щодо поділу и об`єднання спірної земельної ділянки, укладати договори оренди, а також передавати її чи її частини у суборенду, або вчиняти інші юридично значимі дії щодо спірної земельної ділянки;

- заборонити ТОВ «СРС Пресишн» та будь-яким іншим особам здійснювати будь-які дії щодо забудови, освоєння або обмеження доступу до спірної земельної ділянки, у тому числі виконувати підготовчі, будівельні чи земляні роботи, а також передавати її чи її частини у суборенду або інше похідне користування до набрання законної сили рішенням суду у справі №380/22568/25.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття запропонованих заходів забезпечення позову, позивач зазначає, що 18.09.2024 відповідач прийняв рішення №2135 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду». Вказане рішення було прийнято на підставі та для реалізації оскаржуваного рішення від 28.11.2023 №1749 та є його прямим наслідком. Листом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 28.01.2026 №29-13-0.2-462/2-26 підтверджено, що 09.12.2025 за заявою ТОВ «СРС Престишн» до Державного земельного кадастру внесено відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0097, сформовану на підставі рішення Щирецької селищної ради від 18.09.2024 №2135.

Станом на 13.02.2026 між Щирецькою селищною радою та ТОВ «СРС Престишн» зареєстровано договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:009.

Водночас, зазначає позивач, відповідно до містобудівної документації, зокрема, попереднього Детального плану території виробничо-комунальної зони по вул.. Острівська та вул.. Залізнична-Проектована, 1, затвердженого рішенням Щирецької селищної ради №552 від 28.01.2014, спірна земельна ділянка передбачалася для спільного користування всіма власниками нерухомого майна, розташованого на території колишнього господарського двору комбікормового заводу. Тому, на думку позивача, передача цієї земельної ділянки в оренду ТОВ «СРС Престишн» суперечить її функціональному призначенню та істотно обмежує права позивача. Позивач продовжує, що формування меж спірної земельної ділянки з присвоєнням їй кадастрового номера :01:002:0097, укладення та державна реєстрація договору оренди, а також можливе подальше отримання дозволу на початок будівельних робіт свідчить про завершальну стадію реалізації оскаржуваного рішення та створюють реальну і безпосередню загрозу порушення права та інтересів позивача.

Представник відповідача подав до суду заперечення на заяву про забезпечення позову, в якій просить суд відмовити у задоволенні такої, з огляду на таке. Рішення Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області від 28.11.2023 №1749 «Про затвердження детального плану території в межах вулиці Острівська і Залізнична - Проектована, 1 в смт Щирець Пустомитівського району Львівської області (внесення змін)» є нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування, прийнятим відповідно до визначених законом повноважень, визначає планувальну організацію території та стосується неперсоніфікованого кола осіб.

Вважає, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області від 28.11.2023 №1749 до набрання законної сили рішенням у цій справі, про що просить позивач, є втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування до вирішення спору по суті та полягає у фактичному ухваленні судом рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин та не відповідає інституту забезпечення позову в адміністративному процесі.

У підготовчому засіданні представники позивача уточнили заяву про забезпечення позову, просили суд розглянути таку лише в частині забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області №1749 від 28.11.2023 «Про затвердження детального плану території в межах вулиці Острівська і Залізнична - Проектована, 1 в смт Щирець Пустомитівського району Львівської області (внесення змін)» до набрання законної сили рішенням суду у справі №380/22568/25. В цій частині просили суд заяву задовольнити.

Щодо інших заходів забезпечення позову визначених у заяві, а саме: заборонити Щирецькій селищній раді Львівського району Львівської області та її посадовим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на подальшу реалізацію рішення від 28.11.2023 №1749, у тому числі приймати похідні рішення, затверджувати документацію із землеустрою, надавати дозволи щодо поділу и об`єднання спірної земельної ділянки, укладати договори оренди, а також передавати її чи її частини у суборенду, або вчиняти інші юридично значимі дії щодо спірної земельної ділянки; заборонити ТОВ «СРС Пресишн» та будь-яким іншим особам здійснювати будь-які дії щодо забудови, освоєння або обмеження доступу до спірної земельної ділянки, у тому числі виконувати підготовчі, будівельні чи земляні роботи, а також передавати її чи її частини у суборенду або інше похідне користування до набрання законної сили рішенням суду у справі №380/22568/25, просили суд залишити такі без розгляду, з огляду на відмову суду у прийнятті заяви позивача про збільшення позовних вимог.

Представники відповідача та третьої особи у підготовчому засіданні просили суд відмовити у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову з огляду на те, що станом на час розгляду питання про доцільність вжиття заходів забезпечення позову, оскаржуване рішення не містить очевидних ознак його протиправності і не свідчить про очевидність порушення прав позивача.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд виходив з такого.

Відповідно до приписів частини першої статті 153 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) заява про забезпечення позову подається:

1) до подання позовної заяви - до суду, до якого має бути подано позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом;

2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом;

3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Відповідно частини першої статті 154 КАС України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

З урахування наведеного положення КАС України, розгляд заяви про забезпечення позову здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з частиною першою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Зазначений перелік способів забезпечення позову є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Частиною першою статті 152 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Аналіз змісту зазначених норм свідчить про те, що обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі й із зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому ознаки протиправності повинні бути пов`язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

Забезпечення позову це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно з частиною другою статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Згідно з частиною шостою статті 154 КАС України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання.

Таким чином, ухвала про забезпечення позову повинна бути судом вмотивована, а саме із зазначенням: 1) висновків про існування обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі; 2) в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має із урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

У свою чергу, відповідно до вимог пункту 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06.03.2008 року Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Суд також зазначає, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Тобто, прийняття такого рішення доцільно та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення чи привести до потреби докласти значні зусилля для відновлення прав позивача.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Предметом оскарження у цій справі є рішення Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області від 28.11.2023 року № 1749 «Про затвердження детального плану території в межах вулиці Острівська і Залізнична - Проектована, 1 в смт Щирець Пустомитівського району Львівської області (внесення змін)».

Оцінюючи викладені позивачем в заяві про забезпечення позову аргументи, суд враховує таке.

Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України від 17.02.2011 №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі за текстом Закон №3038-VI) встановлено, що містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

За змістом статті 19 Закону №3038-VI детальний план території деталізує положення генерального плану населеного пункту або комплексного плану та визначає планувальну організацію і розвиток частини території населеного пункту або території за його межами без зміни функціонального призначення цієї території. Детальний план території розробляється з урахуванням обмежень у використанні земель, у тому числі обмежень використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України.

Детальний план території розробляється за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради з метою визначення планувальної організації, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території, призначених для комплексної забудови чи реконструкції, та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

Детальні плани територій одночасно з їх затвердженням стають невід`ємними складовими генерального плану населеного пункту та/або комплексного плану.

Детальний план території визначає: 1) принципи планувально-просторової організації забудови; 2) червоні лінії та лінії регулювання забудови; 3) у межах визначеного комплексним планом, генеральним планом населеного пункту функціонального призначення режим та параметри забудови території, розподіл територій згідно з будівельними нормами; 4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; 5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування; 6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови; 7) черговість та обсяги інженерної підготовки території; 8) систему інженерних мереж; 9) порядок організації транспортного і пішохідного руху; 10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі; 11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території).

У разі розроблення детального плану території відповідно до вимог цього Закону на цю територію не розробляється проект землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, а також проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів (щодо обмежень у використанні земель, відомості про які підлягають внесенню до Державного земельного кадастру на підставі цього детального плану території).

Також, згідно з положеннями частин першої, четвертої, п`ятої статті 26 Закону №3038-VI, забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 3-1) отримання права на виконання підготовчих та будівельних робіт у випадках, визначених цим Законом; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 4-1) державна реєстрація спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва та майбутній об`єкт нерухомості у випадках, визначених законом; 4-2) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування); 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом та прийнятий в експлуатацію у випадках, визначених цим Законом, об`єкт (його складову).

Водночас, в розумінні частин першої-третьої статті 29 Закону №3038-VI основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Містобудівні умови, обмеження та технічні умови для проектування об`єктів будівництва у проектах, що здійснюються на умовах публічно-приватного партнерства або концесії, можуть надаватися приватному партнеру, концесіонеру на підставі документа, що засвідчує право користування земельною ділянкою, виданого підприємству, установі, організації, що є балансоутримувачем майна, яке є об`єктом публічно-приватного партнерства, концесії, за умови що така земельна ділянка (її частина) відповідно до договору необхідна для здійснення публічно-приватного партнерства або концесії.

Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника або особи, якій делеговані функції замовника відповідно до законодавства (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки).

Комплексний аналіз наведених вище положень законодавства дає підстави виснувати, що внаслідок прийняття уповноваженим органом місцевого самоврядування рішення, яким затверджено проект містобудівної документації - детальні плани територій, не виникає права на виконання підготовчих та будівельних робіт, яким передує, зокрема, отримання замовником або проектувальником вихідних даних.

Відтак, аргументи позивача, які покладені в основу заяви про забезпечення позову, щодо того, що у разі невжиття заходів забезпечення позову, будь-які дії відповідача щодо реалізації детального плану території, затвердженого оскаржуваним рішенням, призведуть до незворотних наслідків, не відповідають названим законодавчим приписам.

Верховний Суд у постанові від 27.07.2022 у справі № 640/14616/21 зазначив, що вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття позову суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Вирішуючи питання наявності очевидних ознак протиправності оскарженого рішення та порушення таким рішенням прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, Верховний Суд неодноразово зазначав, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом. Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. У іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оскарженого рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію по справі (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 640/17408/19, від 16 травня 2019 року у справі № 826/14303/18).

У справі № 380/4885/22 (постанова від 02 квітня 2024 року) Верховний Суд зазначив, що правомірність або протиправність оскаржуваного рішення відповідача може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності доказів у їх сукупності, що буде здійснено під час вирішення спору по суті, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Відтак суд наголошує, що незгода позивача із рішенням Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області №1749 від 28.11.2023 та звернення до суду з позовом про визнання такого рішення протиправним та скасування ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 800/521/17 зазначила, що позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.

Отже, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має встановити наявність саме таких ознак, які свідчать про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом, а не встановлювати правомірність/протиправність оскаржуваного рішення на цій стадії.

Станом на час розгляду питання про доцільність вжиття заходів забезпечення позову, оскаржуване рішення не містить очевидних ознак його протиправності і не свідчить про очевидність порушення прав позивача, а наведені у заяві про вжиття заходів забезпечення позову доводи потребують встановлення фактичних обставин справи та оцінки наявних у матеріалах справи доказів на предмет відповідності або невідповідності спірного рішення чинному законодавству у сфері містобудівельної діяльності, що є неможливим на стадії розгляду заяви про забезпечення позову, а повинно досліджуватись під час судового розгляду адміністративної справи в порядку, визначеному КАС України.

Враховуючи те, що судом не встановлено і позивачем не доведено, в чому саме невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та захист прав, свобод та інтересів такої стане неможливим без вжиття таких заходів, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви про забезпечення позову, а тому у її задоволенні слід відмовити.

Суд також враховує правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду у справах 280/9045/24 від 14.01.2025 та 280/9044/24 від 20.02.2025, яка полягає в тому, що для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза ускладнення виконання рішення суду чи ефективного захисту такого права дійсно існує. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункті 1 частини другої статті 150 КАС України.

Так, на підтвердження аргументів, викладених в заяві про забезпечення позову, позивачем не надано належних та переконливих доказів, які б беззаперечно свідчили про обставини, на які останній посилається, як на підстави, які зумовлюють необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

В свою чергу, додані позивачем до позовної заяви копії документів жодним чином не підтверджують ймовірне настання певних негативних наслідків для заявника у спірних правовідносинах, на які останній посилається в заяві про забезпечення позову, а лише певним чином обґрунтовують її позицію відповідно до поданої позовної заяви (про визнання протиправним та скасування рішення).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а тому у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись статтями 150, 154, 243, 248 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо педмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «СРС Пресишн», ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення відмовити повністю.

Ухвала набуває чинності з моменту її підписання.

Ухвала суду може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений 18.02.2026.

Суддя Мричко Н.І.