Справа № 520/33314/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 р. Справа № 520/33314/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2025, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., повний текст складено 15.07.25 по справі № 520/33314/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області треті особи ІНФОРМАЦІЯ_5

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області (далі - ГУ ДМС України в Харківській області), третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_5, в якому просила :

визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України в Харківській області № 2274 від 27.05.2024 про відмову громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну;

зобов`язати ГУ ДМС України в Харківській області повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що заявниця одружена із громадянином України, спільно проживає із чоловіком, у минулому неодноразово отримував посвідку на тимчасове проживання (строк дії останньої із отриманих посвідок до - 01.10.2025), зареєструвала адресу місця проживання АДРЕСА_1 , не вчиняла адміністративних чи кримінальних правопорушень, не здійснювала спроб незаконного перетину Державного кордону України, не порушувала правил в`їзду чи виїзду із тимчасово окупованих територій, не порушувала законодавства про правовий статус іноземців. Наголошувала, що за наявності згаданих вище факторів відсутні підстави для вчинення суб`єктом владних повноважень правомірної відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову, відповідач зазначив, що оскаржене рішення ГУ ДМС в Харківській області від 27.05.2024 № 2274 ґрунтується на положеннях п.п.4-3 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі - Закон України № 2491-III) та відомостях листа ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22.05.2024 № 70/2-3827.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову, третя особа, ІНФОРМАЦІЯ_5, зазначило, що у січні 2024 до ІНФОРМАЦІЯ_5 (далі за текстом - Управління СБУ) надійшов запит ГУ ДМС України в Харківській області вих. № 6301.5.1-35/63.2-24 щодо наявності або відсутності підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з додатком - заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну. Зазначена заява 28.11.2023 була підписана особисто ОСОБА_1 , при цьому їй повідомлено про можливу відмову у наданні дозволу на імміграцію у разі зазначення у заяві недостовірних відомостей. У полі «місце проживання в Україні» ОСОБА_1 зазначає адресу: АДРЕСА_1 . Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання вважається житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає. Власниця квартири за адресою: АДРЕСА_1 , громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пояснила, що ОСОБА_1 з 2022 року не проживає у зазначеній квартирі, а також повідомила, що зазначена громадянка Російської Федерації на постійній основі проживає в м. Києві. Внесення неправдивих відомостей щодо місця проживання також знайшло своє підтвердження згідно інформації наданої органом Національної поліції України. Таким чином, ОСОБА_1 свідомо внесено неправдиві відомості до заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну. Також зазначає, що під час опитування ОСОБА_1 , на питання співробітника Управління щодо місця працевлаштування батьків, нею було приховано інформацію про приналежність її батька - громадянина Російської Федерації - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до Збройних Сил Російської Федерації. В особистому телефоні ОСОБА_1 було знайдено контакт з номером ( НОМЕР_1 ) підписаний, як «папа». В ході подальшої перевірки, з`ясовано, що ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (Управління справами Міністерства оборони Російської Федерації) та є заступником командира по військово-політичній роботі НОМЕР_2 окремої гвардійської мотострілкової бригади (в/ч НОМЕР_3 ) 3С Російської Федерації. За наявною інформацією, 205 ОГМБ Збройних Сил Російської Федерації з квітня 2023 по теперішній час приймає безпосередню участь в окупації Херсонської області. Крім того, за наявною оперативною інформацією, особовий склад 205 ОГМБ Збройних Сил Російської Федерації причетний до підриву греблі Каховської ГЕС. Беручи до уваги факти свідомого внесення до заяви неправдивих відомостей, а також контактів іноземки з військовослужбовцем старшого офіцерського складу Збройних Сил Російської Федерації, який займаючи керівну посаду приймає безпосередню участь в окупації Херсонської області, причетний до підриву греблі Каховської ГЕС, встановлено можливі загрози національній безпеці України у зв`язку з чим прийнято рішення щодо висловлення заперечення в отримані громадянкою рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2025 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) позов залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2025 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що 27.05.2024 рішенням ГУ ДМС України в Харківській області позивачу було відмовлено у надання дозволу на імміграцію в Україні за № 2274. Підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію зазначено п. 4-3 частини 1 ст. 10 Закону України № 2491-III, згідно якої дозвіл на імміграцію не надається особами які під час попереднього перебування в Україні були притягнуті до кримінальної або адміністративної відповідальності за вчинення незаконного перетинання з або порушили порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України чи виїзду з неї, або порушили законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Зазначає, що докази того, що позивач притягалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності в матеріалах справи відсутні. Позивачу не було пред`явлено ні підозри ні обвинувачення, жодного протоколу про вчинення якогось адміністративного правопорушення ти постанови з цього приводу також відносно позивача складено не було, докази протилежного відсутні в матеріалах справи. Відсутні і докази того, що позивач порушила порядок в`їду на тимчасово окуповану територію чи виїзду з неї, вона взагалі не була на вказаних територія, протилежні докази в матеріалах справи відсутні. Доказів порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства так в матеріалах справи немає, що і не спростовується відповідачем. Доказів того, що позивач загрожує національній безпеці матеріали справи також не містять. Посилається на те, що позивач є волонтер Всеукраїнського центру Фізичного здоров?я населення «Спорт для всіх», на підтвердження чого надано фото де позивач приймає безпосередню участь у заході «Здорова Україна», також надано роздруківку з історії в «Інстаграми» позивача, де вона віддячує Збройним Силам України за те, що може жити в Україні а також вдячна своєму чоловікові за таку нагоду. Вважає, що оскаржуване рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію не відповідає критеріям, визначеним ст. 2 КАС України.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ГУ ДМС України в Харківській області, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, обґрунтовуючи таке прохання доводами фактично аналогічними наведеним у відзиві на позовну заяву.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на основі повного і всебічного з`ясування обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, при повному дослідженні усіх наявних у справі доказів. На думку ГУ ДМС України в Харківській області відсутні правові підстави для скасування рішення № 2274 від 27.05.2024 про відмову громадянці рф ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

У відзиві на апеляційну скаргу, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_5, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, обґрунтовуючи таке прохання доводами фактично аналогічними наведеним у відзиві на позовну заяву.

Вказує, що зазначення позивачем завідомо неправдивої інформації про місце проживання в Україні є самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до приписів пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України № 2491-III. Водночас, встановлені факти приховування позивачем контактів з військовослужбовцем старшого офіцерського складу 3С рф, який займаючи керівну посаду приймає безпосередню участь в окупації Херсонської області, причетний до підриву греблі Каховської ГЕС можуть свідчити про несення позивачем загрози національній безпеці в умовах збройної агресії відносно України з боку рф. Отже, відповідно до пунктів 4, 6 частини 1 статті 10 Закону України № 2491-III, Закону України «Про Службу безпеки України», Закону України «Про національну безпеку України» та інших нормативних актів, що регулюють діяльність органів безпеки в Україні наявні підстави для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 належить до громадянства Російської Федерації, документована паспортом громадянина Російської Федерації номер - НОМЕР_4 .

02.02.2018 ОСОБА_1 взяла шлюб з громадянином України ОСОБА_4 .

Згідно з довідкою від 13.11.2023р. за відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1 з 23.12.2021.

28.11.2023 позивачка подала заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, де зазначила інформацію про: місце проживання в Україні - АДРЕСА_1 ; місце реєстрації адреси проживання у Російській Федерації - АДРЕСА_3 ; близьких родичів (зокрема, про батька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Листом від 29.11.2023 № 6311-27/6311-23 ГУ ДМС в Харківській області звернулось до Харківського РУП № 3 з питання надання усієї наявної інформації, котра може бути перешкодою у наданні заявнику дозволу на імміграцію в Україну.

Листом від 02.01.2024 № 6301.5.1-35/63.2-24 ГУ ДМС в Харківській області звернулось до ІНФОРМАЦІЯ_5 з питання надання усієї наявної інформації, котра може бути перешкодою у наданні заявнику дозволу на імміграцію в Україну.

Згідно з листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22.05.2024 № 70/2-3827 на запит № 6301.5.1-35/63.2-24 від 02.01.2024 щодо наявності або відсутності підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 , яка звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, повідомлено, що в ході перевірки, яка була проведена ІНФОРМАЦІЯ_5, отримано дані про схвалення ОСОБА_1 збройної агресії російської федерації у відношенні України. Крім того, встановлено, що зазначена особа не мешкає за адресою, вказаною в заяві, що підтверджується відповіддю Головного Управління Національної поліції в Харківській області № 1064/119/04/20-2024-від 01.03.2024. З огляду на викладене, управлінням прийнято рішення щодо висловлення заперечення в отриманні дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п.п. 4, 6 ст. 10 Закону України № 2491-III.

Роздруківкою тексту проведеного із заявником та чоловіком заявника ( ОСОБА_4 ) тестування підтверджені обставини проживання заявника за адресою - АДРЕСА_4 .

27.05.2024 відповідачем було складено висновок про відмову у наданні заявнику дозволу на імміграцію в Україну.

Зі змісту відзиву вбачається, що громадянка рф ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Камищин, Волгоградська обл., рф. Документ, що посвідчує особу - паспорт громадянина рф № НОМЕР_4 виданий 10.04.2018 МВС строком дії до 10.04.2028.

28.11.2023 громадянка рф ОСОБА_1 , перебуваючи в Україні на законних підставах (20.10.2023 документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_5 органом 8011, терміном дії до 20.10.2024), звернулась до Шевченківського відділу у м. Харкові ГУ ДМС у Харківській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України № 2491-III, оскільки вона понад 2 роки перебуває у шлюбі з громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_6 від 02.02.2018), який 07.09.2012 документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_7 Пролетарським РС у м. Донецьку ГУ ДМС України в Донецькій області.

17.05.2024 було проведено тестування з залученням аудіозапису стосовно подружжя - громадянки рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та громадянина України ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , на підставі Порядку проведення процедури перевірки обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 віл 26.12.2002.

За результатами тестування, обставини, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію, передбачених ст. 4-1 Закону України № 2491-III, не встановлено.

Відповідно до пунктів 12 та 14 Порядку провадження, для встановлення наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні заявнику дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 10 Закону України № 2491-III, ГУ ДМС в Харківській області здійсновалися перевірки поданих документів та було направлено запити до ІНФОРМАЦІЯ_5, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу ГУ НП в Харківській області, ГУ НП в Харківській області та Державної прикордонної служби України.

Так, 02.01.2024 за № 6301.5.1-35/63.2-24 ГУ ДМС в Харківській області було направлено запит до ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію громадянці рф ОСОБА_1 , на який 22.05.2024 надійшла відповідь ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22.05.2024 № 70/2-3827 про те, що в ході перевірки, яка була проведена Управлінням СБУ в Харківській області, отримано дані про схвалення ОСОБА_1 збройної агресії російської федерації у відношенні України.

Також Управлінням СБУ в Харківській області встановлено, що проведеною перевіркою з`ясовано, що зазначена особа не мешкає за місцем проживання, вказаним у заяві ( АДРЕСА_1 ), проте шляхом проведення процедури перевірки обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію, встановлено що через активні бойові дії на території Харківської області та міста Харкова заявниця тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

У висновку зазначено, що на сьогодні Україна перебуває в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», продовженого відповідними Указами Президента України, у зв`язку із повномасштабною збройною агресією зі сторони рф.

За інформацією ІНФОРМАЦІЯ_5, належачи до громадянства країни-агресора, ОСОБА_1 схвалює збройну агресію рф у відношенні України. Згідно основних засад міжнародного права іноземець, який перебуває за кордоном, користується захистом та заступництвом держави свого громадянства, не втрачає юридичного зв`язку зі своєю державою та підпорядковується нормам законодавства країни свого громадянства.

У висновку зазначено, що вчинення громадянкою рф ОСОБА_1 дій на шкоду інтересам держави, що знайшли прояв у розповсюдженні інформації, направленої на виправдування збройної агресії рф проти України, є порушенням законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

3 огляду на законодавчо визначену компетенцію СБУ та проведену відповідно до законодавства перевірку ІНФОРМАЦІЯ_5, УДМС в Харківській області встановлені підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію громадянці рф ОСОБА_1 , у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. А наявність підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію підтверджено належними та доступними доказами.

На підставі висновку про відмову у наданні заявнику дозволу на імміграцію в Україну від 27.05.2024 ГУ ДМС України в Харківській області було прийнято рішення № 2274 від 27.05.2024 про відмову громадянці рф ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну зазначено положення п.4-3 ч.1 ст.10 Закону України № 2491-III.

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Залишаючи без задоволення позовну заяву, суд першої інстанції, виходив з того, що у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, оскільки надана ІНФОРМАЦІЯ_5 інформація свідчила про існування реальних ризиків національній безпеці України з боку родинних стосунків заявника з військовослужбовцем керівної ланки Збройних Сил Російської Федерації.

Погоджуючись з висновками викладеними судом першої інстанції, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон України № 3773-VI).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України № 3773-VI надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, як іноземця та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.

Частинами першою-третьою статті 3 Закону України № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі - Закон України № 2491-III) іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Положеннями статті 1 Закону України № 2491-III визначено, що іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України № 2491-III дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; одному з подружжя, якщо другий з подружжя є загиблим (померлим) громадянином України - військовослужбовцем Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Державної спеціальної служби транспорту, правоохоронних органів спеціального призначення або розвідувальних органів України (незалежно від строку перебування у шлюбі, дійсному на момент загибелі (смерті), - у разі звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію у період дії воєнного стану та протягом шести місяців з дня його припинення чи скасування; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (крім осіб, які раніше перебували в громадянстві України); ь4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Згідно частин п`ятої, шостої статті 9 Закону України № 2491-III для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) оригінал (після пред`явлення повертається) та копія паспортного документа іноземця (паспортних документів - у разі якщо іноземець має множинне громадянство) або документа, що посвідчує особу без громадянства, а також копії сторінок паспортного документа іноземця (паспортних документів - у разі якщо іноземець має множинне громадянство) або особи без громадянства, що містять особисті дані, з перекладом на українську мову, засвідченим в установленому порядку, або копія рішення про визнання особою без громадянства; Іноземці та особи без громадянства, які мають право на отримання дозволу на імміграцію на підставі пункту 9 або 10 частини другої, пункту 1-1 частини третьої статті 4 цього Закону, для отримання дозволу на імміграцію та оформлення посвідки на постійне проживання (у тому числі в порядку обміну) на підставі такого дозволу можуть подавати паспортний документ, термін дії якого закінчився або який підлягає обміну, у разі якщо для отримання нового документа особа зобов`язана звернутися до органів державної влади країни громадянської належності або країни попереднього постійного проживання, якщо така країна вчинила акт збройної агресії проти України або не визнає територіальної цілісності та суверенітету України, або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Про територіальну цілісність України" від 27.03.2014 № 68/262; 2-1) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 2-2) оригінал (після пред`явлення повертається) та копія документа, що підтверджує законність перебування/тимчасового проживання на території України (для осіб, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті); 3) документ про місце проживання особи в Україні та за кордоном; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 1-1, 3, 6 частини третьої статті 4 цього Закону.

Крім зазначених документів подаються, зокрема: для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України (пункт 4 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію»).

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені у статті 10 Закону України № 2491-III, відповідно до змісту якої дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи або документи, що не підтверджують законність перебування на території України на день подання документів для отримання дозволу на імміграцію чи наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або документи, що підтверджують підстави, які припинилися;

4-1) особам, які уклали шлюб з громадянином України або іммігрантом, факт перебування в якому є підставою для надання дозволу на імміграцію, якщо такий шлюб за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності або якщо наявні обставини, визначені у статті 4-1 цього Закону;

4-2) особам, які не подали всі передбачені цим Законом документи;

4-3) особам, які під час попереднього перебування в Україні були притягнуті до кримінальної або адміністративної відповідальності за вчинення незаконного перетинання чи спробу незаконного перетинання державного кордону України або порушили порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України чи виїзду з неї, або порушили законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

4-4) особам, які не подали всі передбачені цим Законом документи та/або не усунули інші недоліки у строк, визначений у рішенні про залишення заяви без руху;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України, а також особам, стосовно яких виявлено факти невиконання рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або які мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними чи юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983 в редакції, чинній на час звернення за наданням позивачу дозволу на імміграцію).

У відповідності до абз. 5 пункту 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Департаменту в міських, районних у містах управліннях органів внутрішніх справ (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей, які не досягли 18 років, та непрацездатних батьків, які вважаються членами сім`ї іммігранта відповідно до права іноземної держави .

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (пункт 10 Порядку № 1983).

Згідно пункту 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система "Аркан"), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;

проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію»;

проводять перевірку даних іммігранта щодо відсутності в нього майнових зобов`язань перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну, з використанням Єдиного реєстру боржників та відомчої інформаційної системи ДМС;

проводять перевірку інформації щодо застосування до іммігранта санкцій відповідно до Закону України «Про санкції» з використанням Державного реєстру санкцій;

у разі необхідності одержання відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть такі відомості одержуються в установленому законодавством порядку;

у разі необхідності підтвердження інших відомостей про заявника або дійсності поданих ним документів надсилаються запити засобами поштового зв`язку або за наявності технічної можливості в електронній формі (в електронній формі через систему електронного документообігу з накладенням кваліфікованого електронного підпису) відповідним державним органам (в тому числі іноземних держав) або їх структурним підрозділам;

надсилають у місячний строк разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам ДМС або територіальним підрозділам ДМС (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів ДМС, надсилаються територіальним органам ДМС, в інших випадках - територіальним підрозділам ДМС;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку № 1983 визначено, що Територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний строк правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.

МВС, Держприкордонслужба, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ проводять відповідно до компетенції перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається.

За результатами перевірки в місячний строк після надходження таких запитів надається відповідь про наявність або відсутність підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію. У разі наявності підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію у відповіді зазначається інформація про ці підстави з посиланням на відповідний підпункт частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію" та до неї долучаються матеріали, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення).

У разі коли у визначений строк відповідь щодо результатів перевірки, зазначеної в абзаці другому цього пункту, не отримана, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову в наданні такого дозволу приймається відповідно до пункту 16 цього Порядку та в межах строків, визначених частиною шістнадцятою статті 9 Закону України «Про імміграцію».

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів ДМС і територіальних підрозділів ДМС, вони у разі отримання від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів відповідей аналізують їх у місячний строк та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу з урахуванням інформації, отриманої у ході проведення перевірок, передбачених пунктом 12 цього Порядку, а також результатів проведення процедури перевірки обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію.

Тобто, територіальні органи і територіальні підрозділи ДМС після отримання заяви про надання дозволу на імміграцію та доданих документів перевіряють правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України № 2491-III.

Саме з цією метою з`ясування наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України № 2491-III підрозділи ДМС надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби. У відповідь на запит МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужби проводять відповідно до компетенції перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається, а про результати перевірки інформують орган, який надіслав запит (абзац другий пункту 14 Порядку № 1983), - для прийняття обґрунтованого рішення.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і територіальних підрозділів ДМС, ці органи аналізують у місячний строк отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу з урахуванням інформації, отриманої у ході проведення перевірок, передбачених пунктом 12 цього Порядку.

Судом встановлено, що рішенням ГУ ДМС України в Харківській області № 2274 від 27.05.2024 відмовлено у наданні ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну. Підставою для відмови вказано п. 4-3 ч. 1 ст. 10 Закону України № 2491-III.

Оцінюючи доводи сторін, і надані ними докази щодо наявності чи відсутності підстав, передбачених п.4-3 ч.1 ст.10 Закону України № 2491-ІІІ, для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Колегія суддів зазначає, що оскаржене заявником рішення ГУ ДМС України в Харківській області № 2274 від 27.05.2024 фактично ґрунтується на мотивах ІНФОРМАЦІЯ_5 про існування загрози національній безпеці України, оскільки батьком заявника є громадянин Російської Федерації - військовослужбовець керівної ланки Збройних Сил Російської Федерації, заявник тривалий час відсутній за офіційно зареєстрованим місцем проживання в Україні, заявник схвалює збройну агресію Російської Федерації проти України.

Згідно з листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22.05.2024 № 70/2-3827 на запит № 6301.5.1-35/63.2-24 від 02.01.2024 щодо наявності або відсутності підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 , яка звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, повідомлено, що в ході перевірки, яка була проведена ІНФОРМАЦІЯ_5, отримано дані про схвалення ОСОБА_1 збройної агресії російської федерації у відношенні України. Крім того, встановлено, що зазначена особа не мешкає за адресою, вказаною в заяві, що підтверджується відповіддю Головного Управління Національної поліції в Харківській області № 1064/119/04/20-2024-від 01.03.2024. З огляду на викладене, управлінням прийнято рішення щодо висловлення заперечення в отриманні дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п.п. 4, 6 ст. 10 Закону України № 2491-III.

Верховний Суд в постанові від 17.07.2025 у справі № 420/17661/23 зазначив, що саме Служба безпеки України наділена компетенцією надавати оцінку наявності у діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також повноваженнями щодо вжиття заходів превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України, тим більше в умовах воєнного стану.

За змістом ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2229-ХІІ «Про Службу безпеки України» (далі - Закон України № 2229-ХІІ) на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Відповідно до п.13 ч.1 ст. 24 Закону України № 2229-ХІІ Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Тобто, Служба безпеки України, як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.

Отже, відповідач позбавлений можливості мати обґрунтовані сумніви щодо достовірності встановлених обставин, а тому при винесенні оскаржуваного рішення діяв у спосіб визначений законодавством та в межах наявних повноважень.

У ході розгляду справи окреслені вище мотиви ІНФОРМАЦІЯ_5 не були спростовані позивачем.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в умовах повномасштабної збройної військової агресії Російської Федерації проти України з 24.02.2022 відсутність відкритих публічних заперечень іноземцем - громадянином Російської Федерації державної політики військово-політичного керівництва Російської Федерації, відсутність закликів про неприпустимість зміни Державного кордону України, про неприпустимість порушення державного суверенітету, цілісності та недоторканності України правомірно кваліфікована терорганом Служби безпеки України у межах спірних правовідносин у якості факту вчинення мовчазного діяння з фактичної підтримки згаданої агресії Російської Федерації, котре суперечить інтересам держави та суспільства.

Колегія суддів зазначає, що належність батька заявника до особового складу Збройних Сил Російської Федерації за відсутності жодних пояснень заявника з цього питання (у тому числі і про припинення будь-яких родинних стосунків тощо) правомірно кваліфікована терорганом Служби безпеки України у межах спірних правовідносин у якості фактору загрози національній безпеці України.

При цьому, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, що як з листа ІНФОРМАЦІЯ_5, так і з оскаржуваного рішення не вбачається які саме конкретні дії вчинено позивачем, що загрожують національній безпеці України, оскільки Служба безпеки України як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.

Враховуючи викладене, суд не може здійснювати переоцінку загрозам національної безпеки України, яка попередньо здійснена Службою безпеки України, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постановах від 31.05.2023 у справі № 600/6944/21-а.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну від 28.11.2023 позивачка у графі «Місце проживання в Україні» надала відповідь « АДРЕСА_1 ».

На другій стороні заяви в графі - «Мені відомо, що у разі зазначення у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, мені буде відмовлено у наданні дозволу на імміграцію», іноземець проставив власний підпис.

Згідно з листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22.05.2024 № 70/2-3827 на запит № 6301.5.1-35/63.2-24 від 02.01.2024 встановлено, що ОСОБА_1 не мешкає за адресою, вказаною в заяві, що підтверджується відповіддю ГУНП в Харківській області № 1064/119/04/20-2024-від 01.03.2024.

Також в матеріалах справи міститься лист Харківського РУП № 3 ГУНП в Харківській області від 22.01.2024 № 3387119-20/01-2024 відповідно до якого встановлено, що за адресою : АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не мешкає близько двох років, про що стало відомо від власниці квартири, яку раніше винаймала ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що у ході розгляду справи окреслені мотиви ГУ ДМС України в Харківській області та ІНФОРМАЦІЯ_5 позивачем не спростовані. Жодних пояснень підстав зазначення у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну від 28.11.2023 у графі «Місце проживання в Україні» надала відповідь « АДРЕСА_1 » позивачем не наведено.

Колегія суддів зазначає, що право громадянина Російської Федерації на отримання дозволу на імміграцію в Україну стоїть у противагу інтересам національної безпеки та економічного добробуту держави, враховуючи запровадження в Україні з 24.02.2022 правового режиму «воєнний стан», що на думку колегії суддів, виправдовує застосовані до позивача заходи втручання у його права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які мають тимчасовий характер.

Право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом Держави Україна, і, обґрунтовуючи застосування такого права відповідними припущеннями та посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв у межах наданих йому законодавством повноважень.

Також, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 18.03.2021 у справі № 522/1441/18 та від 29.05.2023 у справі № 522/5683/22, неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

Варто також додати, що саме по собі проживання особи на території України родичів особи, не означає автоматично, що особі буде надано дозвіл на імміграцію з міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у справі Jeunesse v. the Netherlands (no 12738/10) Європейський суд з прав людини відзначив, що: «коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території… така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні».

Щодо наданих до апеляційної скарги документів, що позивач є волонтером та роздруківок з посиланням на інстаграмм, ютуб та фотоальбом позивача, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частин 1, 4 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Так, подаючи до суду апеляційної інстанції докази, які не були подані до суду першої інстанції, позивач не навів жодної об`єктивної причини неможливості їх подання до суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що надані документи, що позивач є волонтером та роздруківок з посиланням на інстаграмм, ютуб та фотоальбом позивача жодним чином не спростовують висновків ГУ ДМС України в Харківській області та ІНФОРМАЦІЯ_5.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ГУ ДМС України в Харківській області, приймаючи № 2274 від 27.05.2024 про відмову громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4-3 ч.1 ст. 10 Закону України № 2491-III (інформації ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо загрози національній безпеці України), діяло правомірно, а тому відсутні підстави для його скасування.

Також, колегія суддів звертає увагу, що згідно з ст.14 Закону України № 2491-III особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його відкликання або визнання недійсним.

Тож, з 27.05.2025р. заявник не позбавлений права повторно подати звернення з приводу надання дозволу на імміграцію в Україну разом із достатнім обсягом документів та усних пояснень у спростування усіх сумнівів ІНФОРМАЦІЯ_5 про існування загрози національній безпеці України від родинних стосунків заявника із батьком-військовослужбовцем керівної ланки особового складу Збройних Сил Російської Федерації або про неналежність батька до особового складу Збройних Сил Російської Федерації.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2025 по справі № 520/33314/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий І.М. Ральченко