Справа № 480/2391/24
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 р. Справа № 480/2391/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 року (ухвалене суддею Осіпова О.О.) в справі № 480/2391/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, у якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 13.02.2024 р. № 34 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про державну службу» та не зарахуванні до стажу її роботи на державній службі періодів роботи з 16.11.1981 р. по 14.03.1989 р. на посадах бухгалтера, старшого бухгалтера, головного бухгалтера міського відділу культури виконкому ради народних депутатів у м. Шостка та з 04.07.2001 р. по 30.04.2016 р. на посадах спеціаліста, головного спеціаліста, завідувача сектору управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу її роботи на державній службі періоди роботи з 16.11.1981 р. по 14.03.1989 р. на посадах бухгалтера, старшого бухгалтера, головного бухгалтера міського відділу культури виконкому ради народних депутатів у м. Шостка та з 04.07.2001 р. по 30.04.2016 р. на посадах спеціаліста, головного спеціаліста, завідувача сектору управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради і призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про державну службу» з 06.02.2024 р. та виплатити їй утворену заборгованість за вказаний період.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 р. частково задоволено адміністративний позов, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 13.02.2024 р. № 34 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про державну службу»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.07.2014 р. до 25.03.2016 р. та з 26.03.2016 р. до 23.09.2016 р.; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до стажу роботи на державній службі ОСОБА_1 періоди роботи з 16.11.1981 р. до 14.03.1989 р. та з 04.07.2001 р. до 23.09.2016 р.; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.02.2024 р. про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу", з урахуванням висновків суду; у задоволенні інших вимог - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме: Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Закону України "Про державну службу", Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначає, що періоди роботи позивачки в органах місцевого самоврядування не можуть бути зараховані до стажу державної служби, оскільки після набрання чинності Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 р. № 2493-III відповідні посади віднесені до посадових осіб місцевого самоврядування, а не до категорій посад державних службовців. Станом на 01.05.2016 р. позивачка не мала 20 років стажу державної служби та не обіймала посади, передбачені ст. 25 Закону № 3723-XII. Таким чином, відповідач вважає, що позивачка не має необхідного стажу державної служби.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Судовим розглядом встановлено, що 06.02.2024 р. ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

За принципом екстериторіальності її заява розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

За наслідками розгляду поданої позивачкою заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області прийнято рішення від 13.02.2024 р. №4, відповідно до якого позивачки відмовлено у призначенні пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про державну службу», у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби. Відповідно до спірного рішення вік заявниці - 60 років, спеціальний стаж становить - 6 років 4 дні.

До спеціального стажу не зараховано період роботи в органах місцевого самоврядування з 04.07.2001 р. до 30.04.2016 р., оскільки зайнята посада не відноситься до категорії посад державних службовців.

Позивачка, вважає рішення відповідача від 13.02.2024 р. №4 таким, що порушує її право на отримання пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу", звернулась до суду з цим позовом.

Задовольняючі частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення пенсійного органу є необґрунтованим та підлягає скасуванню, а тому належним способом захисту прав позивачці є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області повторно розглянути заяву позивачки від 06.02.2024 р. про призначення ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», з урахуванням висновків суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Загальні засади діяльності, статус державних службовців, які працюють в державних органах, а також особливості правовідносин щодо призначення та перерахунку пенсій державним службовцям, оплати праці державних службовців встановлені Законом України "Про державну службу".

01.05.2016 р. набув чинності Закон України від 10.12.2015 р. № 889-VIII "Про державну службу", підпунктом 1 пункту 2 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" якого визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про державну службу" крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-XII, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до п. 8 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Обчислення стажу державної служби за періоди роботи до 01.05.2016 р. (до моменту набрання чинності Закону № 889-VII) здійснюється відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 р. № 283 (в подальшому - Порядок № 283, в редакції проходження позивачкою служби в органах місцевого самоврядування).

Згідно з п. 5 Порядок № 283, обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.

Відповідно до п. 2 Порядку № 283, до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком.

Додатком до Порядку № 283 затверджений Перелік державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР, період роботи в яких на посадах керівних працівників і спеціалістів зараховується до стажу державної служби. До стажу державної служби зараховується, зокрема, робота на посадах у виконавчих комітетах місцевих Рад депутатів трудящих, Рад народних депутатів, їх управліннях, самостійних відділах, інших структурних підрозділах.

Судовим розглядом встановлено, що згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 04.12.1981 р. вбачається, що позивачка у періоди з 16.11.1981 р. по 14.03.1989 р. працювала на посадах бухгалтера, старшого бухгалтера та головного бухгалтера відділу культури виконавкому міськради народних депутатів м. Шостка та з 04.07.2001 р. до 30.04.2016 р. працювала на посадах спеціаліста 1 категорії, головного спеціаліста та завідувача сектора прийому громадян відділу соціальних допомог та компетенцій у відділу субсидій Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради на посадах.

Разом із тим, відповідачем до стажу державної служби не зараховано період роботи в органах місцевого самоврядування з 16.11.1981 р. по 14.03.1989 р. та з 04.07.2001 р. до 30.04.2016 р., оскільки посади, на яких працювала позивачка не відносяться до категорії посад державних службовців.

Однак, з такими доводами суд апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п. 1, 2 Положення про централізовані бухгалтерії при виконавчих комітетах сільських, селищних і міських (міст районного підпорядкування) Рад народних депутатів, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 22.12.1980 р. № 655 (а подальшому - Положення №655), централізовані бухгалтерії при виконавчих комітетах сільських, селищних, міських (міст районного підпорядкування) рад народних депутатів створювалися для ведення бухгалтерського обліку виконання бюджету і кошторисів видатків установ, які перебували на сільських, селищних і міських бюджетах. Централізовані бухгалтерії при виконкомах сільських, селищних і міських (міст районного підпорядкування) Рад народних депутатів створюються як самостійні структурні підрозділи за рішеннями виконкомів районних (міських) Рад народних депутатів за рахунок загальної чисельності працівників апарату управління і фонду заробітної плати цього апарату всіх установ, які перебувають на бюджеті району (міста).

Згідно з п. 5 Положення № 655, централізовані бухгалтерії за вказівкою голови виконкому сільської, селищної, міської (міста районного підпорядкування) Ради народних депутатів звітують перед виконкомом відповідної Ради про свою роботу, а також подають виконкому періодичні і річні звіти для розгляду ходу виконання бюджету і затвердження Радою народних депутатів річного звіту про його виконання.

Тобто, централізовані бухгалтерії є структурними підрозділами відповідних виконкомів Рад народних депутатів, а тому період роботи у таких бухгалтеріях повинен бути зарахований до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачка має право на зарахування періоду роботи з 16.11.1981 р. до 14.03.1989 р. на посадах бухгалтера, старшого бухгалтера та головного бухгалтера відділу культури виконавкому міськради народних депутатів м. Шостка до стажу державної служби.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача зарахувати до стажу роботи на державній службі періоду роботи з 04.07.2001 р. до 30.04.2016 р., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

До набрання чинності Законом України "Про державну службу" №889-VIII - 01.05.2016 р., право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016 р., відповідно до ст. 90 Закону України "Про державну службу" №889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII.

Відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно із п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" №889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про державну службу" №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 р. певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 р. на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, статтею 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII передбачено додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону №3723-XII і Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Отже, після набрання чинності Законом України "Про державну службу" №889-VIII - 01.05.2016 р. зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" №889-VIII, та мають передбачені ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII вік і страховий стаж державної служби.

Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 р. у справі № 676/4235/17, від 19.03.2019 р. у справі № 466/5138/17, від 25.06.2024 р. у справі 620/11015/23, від 30.07.2024 р. у справі 500/2602/23.

Судовим розглядом встановлено, що згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 04.12.1981 р. вбачається, що позивачка у періоди з 01.03.2000 р. до 23.09.2016 р. працювала у відділі субсидій управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради на посадах спеціаліста 1 категорії, головного спеціаліста та завідувача сектора прийому громадян відділу соціальних допомог та компетенцій. 29.06.1995 р. позивачкою прийнято присягу державного службовця.

Відповідно до п. 2 Порядку № 283, до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах в органах місцевого самоврядування передбачених статтею 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Ця норма діяла з 26.10.2001 р. після того, як 07.06.2001 р. прийнято Закон України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Отже, служба в органах місцевого самоврядування за посадами, які передбачені статтею 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" прирівнювалась до державної служби з 26.10.2001 р.

Згідно з ст. 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", до п`ята категорії посад в органах місцевого самоврядування відносяться - посади керуючих справами виконавчих апаратів районних рад, керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів районних у містах рад, помічників голів, радників (консультантів), спеціалістів, головних бухгалтерів управлінь і відділів виконавчого апарату обласних, секретаріатів Київської та Севастопольської міських рад, керівників управлінь, відділів та інших виконавчих органів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад та їх заступників, керівників відділів (підвідділів) у складі самостійних управлінь, відділів виконавчих органів міських (міст обласного значення) рад, посади заступників міських (міст районного значення), сільських, селищних голів з питань діяльності виконавчих органів ради, секретарів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад, старост.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 46 Закону № 889, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Аналогічна позиція повністю узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду викладеними в постановах від 10.05.2018 р. в справі № 351/1792/17 та від 26.06.2018 р. в справі № 735/939/17.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що спірний період роботи позивачки підлягає зарахуванню до стажу державної служби, що дає її право на пенсійне забезпечення у порядку, визначеному законодавством України про державну службу, оскільки позивачка працювала на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у ст. 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", що підтверджується записами трудової книжки.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Кодексу законів про працю України, додаткова відпустка без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині четвертій статті 179 цього Кодексу, повністю або частинами в межах встановленого строку і оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

В свою чергу, частиною 4 статті 179 Кодексу законів про працю України встановлено, що частково оплачувана відпустка і додаткова відпустка без збереженні заробітної плати по догляду за дитиною можуть бути використані повністю або частинам також батьком дитини, бабкою, дідом або іншими родичами, які фактично здійснюють догляд за дитиною.

Статтею 179 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі, коли дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов`язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше, як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Відповідно до ч. 2 ст. 181 Кодексу законів про працю України, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується.

Судовим розглядом встановлено, що згідно з витягів з наказів Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради від 13.05.2013 р. № 41/к та від 10.03.2016 р. № 16к/Від/Р підтверджується перебування позивачки у період з 27.05.2013 р. до 25.03.2016 р. у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та у період з 26.03.2016 р. по 23.09.2016 р. (з урахуванням дати звільнення) у відпустці без збереження заробітної плати, згідно п. 3 ст. 25 Закону України "Про відпустки". Доказів скасування чи оскарження даних наказів сторонами до суду надано не було.

Враховуючи вищевикладені положення законодавства, період відпустки позивачки по догляду за дитиною до 3-х років (з 27.05.2013 р. до 25.03.2016 р.) та 6-ти років (з 26.03.2016 р. по 23.09.2016 р.) зараховується до стажу роботи за спеціальністю та повинен був бути врахований відповідачем при призначені їй пенсії.

З розрахунку стажу (форма РС-право) судом встановлено, що пенсійним органом до стажу позивачки не зараховано період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.07.2014 до 25.03.2016 та період відпустки без збереження заробітної плати до досягнення дитиною шестирічного віку з 26.03.2016 до 23.09.2016.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою ефективного захисту прав позивачки необхідно вийти за межі позовних вимог та зобов`язати пенсійний орган зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.07.2014 р. до 25.03.2016 р. та з 26.03.2016 р. до 23.09.2016 р., а до стажу державної служби позивачки, що дає право на пенсійне забезпечення у порядку, визначеному законодавством України про державну службу, період роботи з 04.07.2001 р. до 23.09.2016 р.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач під час розгляду заяви позивачки безпідставно виходив з того, що у неї відсутній необхідний стаж роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 13.02.2024 р. № 34 прийняте відповідачем без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, у зв`язку з чим є не обгрунтованим та підлягає скасуванню.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним спосіб захисту порушеного права позивача є визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 13.02.2024 р. № 34 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про державну службу»; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.07.2014 р. до 25.03.2016 р. та з 26.03.2016 р. до 23.09.2016 р.; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до стажу роботи на державній службі ОСОБА_1 періоди роботи з 16.11.1981 р. до 14.03.1989 р. та з 04.07.2001 р. до 23.09.2016 р.; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.02.2024 р. про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 в справі № 480/2391/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич