Справа № 240/4321/22
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2026-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/4321/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернова Г.В.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

17 лютого 2026 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2022 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України у наданні повної інформації на його запит від 30.01.2022 «30.01.21 МВСУ запит ПІ посадова особа 2».

Також, позивач просив зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України надати йому повну інформацію на його запит від 30.01.2022 «30.01.21 МВСУ запит ПІ посадова особа 2».

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03.06.2025 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права. Також, апелянт зазначив, що судом першої інстанції неповно та не всебічно з`ясовано обставини, надана неналежна оцінка доказам, не досліджено докази позивача у відповіді на відзив.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 30.01.2022 звернувся до Міністерства внутрішніх справ України з запитом на інформацію, наданий у звичайному вигляді та підписаному електронним ключем у форматі р7s, як визначено ч.12 ст.1 Закону України "Про електронні довірчі послуги", та направлене електронним відправленням.

У прохальній частині запиту позивач просив надати інформацію про осіб, які здійснюють адміністративний та технічний супровід електронної адреси, доменного імені (назва посади, прізвище, ім`я, по батькові, номер службового телефону та адреса електронної пошти); дату та № внесення Міністерством внутрішніх справ України gov.ua електронної адреси доменного імені за Міністерством внутрішніх справ України (реєстр адміністратора gov.ua не дає можливості встановити власника адреси ); дату та № внесення Міністерством внутрішніх справ України до Єдиної бази даних електронних адрес, номерів факсів (телефаксів) суб`єктів владних повноважень, електронної адреси доменного імені чи іншої офіційної адреси та вказати дану адресу.

Листом від 07.02.2022 №11431/16 департамент інформатизації МВС України повідомив, що зазначена в запиті електронна поштова адреса створена відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» для надсилання громадянами України електронних звернень до Міністерства внутрішніх справ України; власником електронної поштової адреси є Міністерство внутрішніх справ України; електронна поштова адреса закріплена за Департаментом документообігу та контролю МВС; адміністративний та технічний супровід зазначеної електронної адреси здійснює Департамент інформатизації МВС; інформація щодо офіційних електронних поштових адрес МВС оприлюднюється на офіційному відомчому вебпорталі за інтернет адресою http://mvs.gov.ua; на офіційному відомчому вебпорталі у вкладці Електронні звернення громадян (mvs.gov.ua) розміщено роз`яснення про те, як подати електронні звернення до МВС України. Зокрема, зазначено електронну пошту: та можливість завантажити Форму для подання електронних звернень громадян.

Відповідач вважає цей лист відмовою у наданні відповіді, що є протиправним, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач, обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом вказує, що відповідачем надано відповідь не по суті запиту, зокрема у відповіді відсутні відомості про осіб, які здійснюють адміністративний та технічний супровід електронної адреси, доменного імені (назва посади, прізвище, ім`я, по батькові, номер службового телефону та адреса електронної пошти), зареєстрованого за Міністерством внутрішніх справ України. Вказане позбавило заявника права на оскарження дій посадових осіб відповідача в порядку ч.1 ст. 1166,1167 ЦК.

Водночас, зі змісту наданих відповідачем пояснень, на виконання вимог ч.6 ст.19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" на офіційному відомчому вебпорталі у вкладці Електронні звернення громадян (mvs.gov.ua) розміщено роз`яснення про те, як подати електронні звернення до МВС України. Зокрема, зазначено електронну пошту: та можливість завантажити Форму для подання електронних звернень громадян.

Суд першої інстанції звернув увагу, що запит на отримання інформації позивачем спрямовано на вищевказану електронну адресу, а відповідь отримано в межах встановленого строку.

По змісту відповіді на запит повідомлено стосовно електронних поштових адрес МВС, їх власника (Міністерство внутрішніх справ України) тощо.

Стосовно ненадання інформації про надання відомостей про осіб, які здійснюють адміністративний та технічний супровід електронної адреси доменного імені (назви посади, прізвища, ім`я по батькові, номер службового телефону та адресу електронної пошти) суд першої інстанції погодився з доводами відповідача, що ця інформація є конфіденційною в розумінні Закону України "Про захист персональних даних".

Питання поширення персональних даних врегульовані статтею 14 Закону України "Про захист персональних даних", частинами 1 та 2 якої встановлено, що поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Виконання вимог встановленого режиму захисту персональних даних забезпечує сторона, що поширює ці дані.

Суд першої інстанції також погодився з доводами відповідача, що позивачем не наведено доказів того, що надання запитуваної інформації необхідно в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбаченими Конституцією та законами України, тому не вбачає ознак протиправного характеру в діях під час розгляду запиту ОСОБА_1 на отримання публічної інформації.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б доводили наявність порушеного права відповідачем, а відповідач, у свою чергу, довів факт належного розгляду запиту позивача від 30.01.2022, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів визначені Законом України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року №393/96.

Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» визначено поняття основних термінів, що вживаються в цьому законі.

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Згідно з ст. 4 Закону України "Про звернення громадян" до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:

порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);

створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;

незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про звернення громадян" звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Згідно з ч.1 ст.15 Закону України "Про звернення громадян", органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Аналізуючи вищевикладені положення чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що дотримання громадянином встановленого Законом України "Про звернення громадян" порядку подання відповідного звернення свідчить про наявність підстав для належного розгляду такого звернення особою, до якої звернулися.

Разом з цим, відповідно до ст.19 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Як передбачено ст.1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно з ст.4 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до публічної інформації здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Згідно з ст.19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.

Як передбачено ч.1 ст.20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ст.22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити у задоволенні запиту на інформацію у наступних випадках: розпорядник не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації, з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила, передбачені ст.21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених ч.5 ст.19 цього Закону.

Як встановлено з матеріалів справи, та не заперечують сторони по справі, ОСОБА_1 30.01.2022 звернувся до Міністерства внутрішніх справ України з запитом на інформацію, наданий у звичайному вигляді та підписаному електронним ключем у форматі р7s, як визначено ч.12 ст.1 Закону України "Про електронні довірчі послуги", та направлене електронним відправленням.

У прохальній частині запиту позивач просив:

- надати інформацію про осіб, які здійснюють адміністративний та технічний супровід електронної адреси, доменного імені (назва посади, прізвище, ім`я, по батькові, номер службового телефону та адреса електронної пошти);

- дату та № внесення Міністерством внутрішніх справ України gov.ua електронної адреси доменного імені за Міністерством внутрішніх справ України (реєстр адміністратора gov.ua не дає можливості встановити власника адреси );

- дату та № внесення Міністерством внутрішніх справ України до Єдиної бази даних електронних адрес, номерів факсів (телефаксів) суб`єктів владних повноважень, електронної адреси доменного імені чи іншої офіційної адреси та вказати дану адресу.

В свою чергу, листом від 07.02.2022 №11431/16 департамент інформатизації МВС України повідомив, що зазначена в запиті електронна поштова адреса створена відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» для надсилання громадянами України електронних звернень до Міністерства внутрішніх справ України.

Власником електронної поштової адреси є Міністерство внутрішніх справ України.

Електронна поштова адреса закріплена за Департаментом документообігу та контролю МВС.

Адміністративний та технічний супровід зазначеної електронної адреси здійснює Департамент інформатизації МВС.

Інформація щодо офіційних електронних поштових адрес МВС оприлюднюється на офіційному відомчому вебпорталі за інтернет адресою http://mvs.gov.ua.

Також, судом першої інстанції встановлено, що на офіційному відомчому вебпорталі у вкладці Електронні звернення громадян (mvs.gov.ua) розміщено роз`яснення про те, як подати електронні звернення до МВС України. Зокрема, зазначено електронну пошту: та можливість завантажити Форму для подання електронних звернень громадян.

Отже, спір фактично виник, з підстав надання належної чи неналежної відповіді.

Досліджуючи вказані питання та надану відповідь суд зазначає, що в частині надання інформації про осіб, які здійснюють адміністративний та технічний супровід електронної адреси, доменного імені , колегія суддів зазначає, що відповідач вказав "Адміністративний та технічний супровід зазначеної електронної адреси здійснює Департамент інформатизації МВС.".

В свою чергу, при надані персональних даних особи слід враховувати Закон України "Про захист персональних даних".

Згідно з ст.1 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 №2297-VI, персональні дані відомості чи сукупність відомостей за допомогою яких фізична особа може бути ідентифікована; обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем.

Відповідно до ст.2, ч.1, 2 ст.14 Закону України "Про захист персональних даних" персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних.

Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення.

Згідно з ч.3 ст.10-1 "Про доступ до публічної інформаці" публічна інформація, що містить персональні дані фізичної особи, оприлюднюється та надається на запит у формі відкритих даних у разі додержання однієї з таких умов:1) персональні дані знеособлені та захищені відповідно до Закону України «Про захист персональних даних»; 2) фізичні особи (суб`єкти даних), персональні дані яких містяться в інформації у формі відкритих даних, надали свою згоду на поширення таких даних відповідно до Закону України «Про захист персональних даних»; 3) надання чи оприлюднення такої інформації передбачено законом; 4) обмеження доступу до такої інформації (віднесення її до інформації з обмеженим доступом) заборонено законом.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних.

Статтею 11 Закону України «Про інформацію» встановлено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з преамбулою Закону України «Про інформацію» цей Закон регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.

Відповідно до ст.1, 4 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Суб`єктами інформаційних відносин є:

фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень.

Об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про інформацію», право на інформацію забезпечується, зокрема, обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та медіа про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про інформацію», право на інформацію охороняється законом.

Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Статтею 21 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформація про фізичну особу є конфіденційною, а тому відповідно до частини 1 статті 21 цього ж закону є інформацією з обмеженим доступом.

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України «Про доступ до публічної інформації».

Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Згідно з ч.2 ст.5 Закону України «Про захист персональних даних» не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 року № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин 1, 2 статті 32, частин 2, 3 статті 34 Конституції України зазначено:

"Вирішуючи питання щодо конфіденційності інформації про особу, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім`ї, Конституційний Суд України виходить з такого, що належність інформації про фізичну особу до конфіденційної визначається в кожному конкретному випадку.

Перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження.

Публічний характер як самих органів-суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25.12.2008 року № 1165 (1998) (Резолюція № 1165) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6)."

В свою чергу, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що інформація щодо осіб, які здійснюють адміністративний та технічний супровід електронної адреси, доменного імені може вважатись суспільно необхідною та чи допоможе вказана інформація для роз`яснення питань (мети запиту), з врахуванням індивідуальних обставин справи.

Крім того, колегія суддів вважає, що з урахуванням того, що відповідач надав відповідь на поставлене питання, а саме зазначив, що адміністративний та технічний супровід зазначеної електронної адреси здійснює Департамент інформатизації МВС, то в даному випадку відповідач правомірно та доцільно обмежився в частині зазначення інформації щодо конкретних осіб Департаменту інформатизації МВС в частині назви посади, прізвища, ім`я, по батькові, номеру службового телефону та адреси електронної пошти.

В частині, відповіді на питання щодо "дати та № внесення Міністерством внутрішніх справ України gov.ua електронної адреси доменного імені за Міністерством внутрішніх справ України (реєстр адміністратора gov.ua не дає можливості встановити власника адреси ); дати та № внесення Міністерством внутрішніх справ України до Єдиної бази даних електронних адрес, номерів факсів (телефаксів) суб`єктів владних повноважень, електронної адреси доменного імені чи іншої офіційної адреси та вказати дану адресу", колегія суддів зазначає, що в межах ч.1 ст.308 КАС України апелянт не наводить в цій частині доводів щодо ненадання судом першої інстанції оцінки незазначення вказаної інформації відповідачем.

Крім того, колегія суддів зазначає, що з відповіді відповідача, вбачається, що електронна поштова адреса створена відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» для надсилання громадянами України електронних звернень до Міністерства внутрішніх справ України. Власником електронної поштової адреси є Міністерство внутрішніх справ України. Електронна поштова адреса закріплена за Департаментом документообігу та контролю МВС. Інформація щодо офіційних електронних поштових адрес МВС оприлюднюється на офіційному відомчому вебпорталі за інтернет адресою http://mvs.gov.ua.

З урахуванням вказаного, колегія судді вважає, що відповідач в межах своїх повноважень, в повній мірі надав відповідь на запитування питання в зверненні відповідача.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Позивач повинен довести, що дійсно має право чи інтерес, про захист якого він просить, та відповідно до приписів частини першої статті 77 КАС України довести обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав чи інтересів позивача належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року по справі №800/541/16 зазначено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З врахуванням викладеного, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

В свою чергу, в межах наявних матеріалів справи доказів та доводів, позивачем не доведено порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача.

Разом з цим, відповідачем в повній мірі спростовано доводи апелянта щодо ненадання повної відповіді на його звернення.

Щодо доводів апелянта в частині відповіді на відзив, колегія суддів зазначає, що згідно з вимогами ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того, як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції врахував відповідь на відзив при прийнятті оскаржуваного рішення.

Також, колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З урахуванням вказаного, даний довід апелянта не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Смілянець Е. С.