Справа № 320/62716/24
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2026-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,

за участю секретаря судового засідання Григор`єва С.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

21 грудня 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач/апелянт 1/ ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (далі - відповідач/апелянт 2) про:

- визнання протиправними дій головного спеціаліста - інспектора з паркування першого відділу контролю за дотримання правил зупинки, стоянки транспортних засобів управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Вітранюка Юрія Вікторовича щодо тимчасового затримання транспортного засобу марки Кіа моделі К5 д.н.з. НОМЕР_1 та його доставлення на спеціальний майданчик;

- скасування постанови 2КІ № від 13 грудня 2024 року по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) та зобов`язання Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видалити дані з Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху;

- стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 1 929, 40 грн, з них: 340 грн оплата штрафу; 1 270 грн евакуація; 144 грн за зберігання транспортного засобу; 175, 40 грн комісії за платіжні послуги.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що постанова про накладення адміністративного стягнення є незаконною та необґрунтованою, а дії інспектора з паркування щодо тимчасового затримання та евакуації його транспортного засобу - протиправними. Його автомобіль KIA K5 було зупинено по вул. Р. Шота Руставелі у м. Києві таким чином, що він не створював перешкод дорожньому руху та не становив загрози безпеці, про що свідчать фотоматеріали, долучені до постанови. На фото відсутні належні орієнтири та вимірювання, які б достовірно підтверджували розташування транспортного засобу ближче 10 метрів від виїзду з прилеглої території, а тому факт порушення пункту 15.9 Правил дорожнього руху є недоведеним. Також зазначає, що в постанові формально вказано адресу місця вчинення правопорушення, однак, за його твердженням, об`єктивні дані не підтверджують наявність відповідного виїзду чи створення перешкод. Крім того, позивач посилався на положення статей 251, 252, 280 КУпАП, відповідно до яких обов`язок доказування обставин правопорушення покладається на уповноважений орган, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Належні та допустимі докази, які б беззаперечно підтверджували склад адміністративного правопорушення, відповідачем не надані. Також наголосив на порушенні процедури притягнення до адміністративної відповідальності. Зокрема, зазначає, що йому не було вручено постанову на місці події, на лобовому склі автомобіля повідомлення не залишалося, а також не було вручено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу. Це суперечить вимогам статті 279-1 КУпАП та Порядку тимчасового затримання транспортних засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 990. Під час евакуації він був присутній на місці події, повідомив інспектора про готовність негайно сплатити штраф та усунути можливе порушення (перепаркувати автомобіль), однак йому цього не надали. За наявності можливості усунути порушення у максимально короткий строк інспектор не мав підстав здійснювати тимчасове затримання транспортного засобу, а отже дії щодо евакуації є незаконними. Сплата штрафу та витрат, пов`язаних з евакуацією і зберіганням транспортного засобу, не є визнанням вини у вчиненні правопорушення, а була здійснена вимушено з метою якнайшвидшого повернення автомобіля. У зв`язку із скасуванням постанови та визнанням дій інспектора протиправними позивач просить також стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 1 929, 40 грн, що складається зі сплаченого штрафу, вартості евакуації, зберігання транспортного засобу та комісійних платежів, посилаючись на положення частини п`ятої статті 21 КАС України щодо розгляду вимог про відшкодування шкоди в одному провадженні з публічно-правовим спором.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року справу № 320/62716/24 передано за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 03 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії головного спеціаліста - інспектора з паркування першого відділу контролю за дотримання правил зупинки, стоянки транспортних засобів управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Вітранюка Юрія Вікторовича щодо тимчасового затримання транспортного засобу марки Кіа моделі К5 д.н.з. НОМЕР_1 та його доставлення на спеціальний майданчик.

Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення серії 2KI № від 13 грудня 2024 року по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису).

Стягнуто з Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 1 929, 40 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 копійок за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі;

В іншій частині позов залишено без задоволення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як відповідальна особа за зареєстрований за ним транспортний засіб правомірно оскаржив постанову інспектора з паркування, а відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними та допустимими доказами факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 КУпАП, та правомірність винесення спірної постанови. Остання прийнята за результатами фото/відеофіксації із зазначенням у постанові технічного засобу «АРМ інспектора», а фактична фіксація здійснювалась смартфоном Samsung Galaxy A52 (SM-A525F) із відповідними метаданими. На підставі наданих сторонами листів органів та установ, а також висновку комп`ютерно-технічної експертизи суд дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні підтвердження використання належного «технічного засобу (приладу контролю)» у розумінні нормативних вимог, а отримані фотоматеріали не можуть вважатися належним доказом вчинення правопорушення. Комплекс «Samsung Galaxy A52 + АРМ інспектора» не проходив державної експертизи у сфері технічного захисту інформації як окремий технічний комплекс, а експертизою також не було виявлено ознак використання програмного засобу під назвою «АРМ Інспектора» у досліджених файлах. Оцінюючи докази в сукупності, суд застосував принцип презумпції невинуватості (частина третя статті 62 Конституції України) та загальні вимоги законності притягнення до адміністративної відповідальності (статті 7, 9, 280 КУпАП), зазначивши, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а обов`язок доказування правомірності рішення суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України). У зв`язку з цим суд визнав спірну постанову незаконною та скасував її. Водночас суд відхилив доводи позивача про порушення порядку тимчасового затримання транспортного засобу як недоведені та такі, що спростовуються встановленими обставинами, однак, попри це, визнав протиправними дії інспектора щодо тимчасового затримання та доставлення автомобіля на спеціальний майданчик як похідні від незаконності самої постанови та недоведеності складу правопорушення. Також суд вважав, що вимога про видалення даних із Реєстру адміністративних правопорушень не є самостійно необхідним способом захисту, оскільки фактично охоплюється скасуванням спірної постанови, у зв`язку з чим у цій частині позову відмовив. Також, оскільки постанова визнана протиправною і скасована, то наявні підстави для відшкодування позивачеві майнової шкоди (суми штрафу, евакуації, зберігання та комісій), стягнувши з відповідача 1 929, 40 грн як шкоду, заподіяну протиправним рішенням суб`єкта владних повноважень, а також судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

В апеляційній скарзі Департамент територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що судом неповно з`ясовано обставини справи та зроблено помилкові висновки щодо правової природи спірних правовідносин, меж повноважень суду та допустимості доказів. Інспектор з паркування діяв у межах повноважень, передбачених статтею 219 КУпАП та рішенням Київської міської ради, які наділяють інспекторів правом розглядати справи за частиною третьою статті 122 КУпАП та здійснювати тимчасове затримання транспортних засобів у разі створення перешкоди дорожньому руху. За змістом акту огляду і тимчасового затримання автомобіль позивача був розміщений ближче 10 метрів від виїзду з прилеглої території, що саме по собі є підставою для евакуації, і позивач цього фактично не заперечував. Отже, суд безпідставно проігнорував цей доказ, хоча він є самостійним доказом у розумінні статті 251 КУпАП. Суд неправильно застосував положення постанови Кабінету Міністрів України № 833 щодо автоматичної фіксації порушень, оскільки в даному випадку правопорушення зафіксовано не в автоматичному режимі, а в режимі фотозйомки інспектором, тому вимоги до автоматичних приладів контролю не підлягали застосуванню, а висновок про неналежність технічного засобу є юридично помилковим. Також зазначив про порушення правил юрисдикції та меж повноважень адміністративного суду. Департамент зазначає, що вимога про стягнення 1 929, 40 грн має майновий характер і повинна розглядатись у порядку цивільного судочинства як вимога про повернення безпідставно набутих коштів відповідно до статті 1212 ЦК України, а не в адміністративному процесі. Місцевий загальний суд як адміністративний у справах про оскарження постанов по КУпАП може лише скасувати постанову або змінити стягнення, але не вирішувати питання відшкодування коштів, оскільки такі повноваження не передбачені статтею 286 КАС України. Суд помилково застосував загальну норму (стаття 245 КАС України) замість спеціальної (статті 286 КАС України), чим порушив принцип lex specialis derogat generali, а також безпідставно об`єднав вимоги різних видів судочинства в одному провадженні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить перевірити судове рішення в межах вимог апеляційної скарги, дослідити надані докази у справі в їх сукупності, надати належну оцінку доводам апеляційної скарги щодо порушення інспектором з паркування пунктів 4, 7 та 10 Порядку № 990, а також статей 262, 279-1, 283, 247 КУпАП, виключити з мотивувальної (описової) частини рішення суду відповідні твердження та встановити факт протиправності дій інспектора з паркування під час евакуації транспортного засобу. Зазначив, що судове рішення є внутрішньо суперечливим, оскільки у резолютивній частині дії інспектора щодо евакуації визнані протиправними, водночас у мотивувальній частині ці самі доводи відхилені як недоведені, що, на думку цього апелянта, свідчить про неправильне встановлення обставин справи та неналежну оцінку доказів. Суд першої інстанції фактично не дослідив і не оцінив ключові докази, зокрема відеозапис з місця події, технічні метадані файлів, витяг з реєстру щодо відсутності зазначеної в постанові адреси та письмові пояснення про хронологію подій, чим порушив вимоги статей 72- 90, 242 КАС України. Матеріали справи підтверджують, що евакуація розпочалася фактично до складання акту огляду і тимчасового затримання транспортного засобу, а сама постанова була сформована вже після евакуації, що свідчить про оформлення процесуальних документів постфактум. Він прибув на місце події під час затримання транспортного засобу, був готовий негайно усунути порушення, однак інспектор відмовив у такій можливості, не вручив жодних процесуальних документів і склав акт із зазначенням про відсутність відповідальної особи, чим порушив пункт 7 Порядку № 990 та вимоги статті 279-1 КУпАП. У постанові та акті огляду зазначено недостовірне місце події (адреса фактично не існує), що унеможливлює перевірку обставин правопорушення і порушує вимоги статті 283 КУпАП, а також виключає наявність об`єктивної сторони правопорушення відповідно до статті 247 КУпАП. Тимчасове затримання транспортного засобу застосовано без вичерпання інших заходів впливу, хоча він був присутній та міг негайно усунути порушення, що суперечить статті 262 КУпАП, а дії інспектора та працівників евакуатора під час затримання супроводжувалися фізичним впливом і створили моральні страждання, що додатково підтверджує незаконність евакуації. Процедура тимчасового затримання транспортного засобу була істотно порушена, акт огляду не є належним доказом, а суд першої інстанції безпідставно не встановив ці порушення в мотивувальній частині рішення, у зв`язку з чим просить змінити мотивувальну частину рішення та підтвердити протиправність дій інспектора щодо евакуації транспортного засобу.

У відзиві позивача на апеляційну скаргу Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Кузнєцов Павло Олександрович зазначив, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та спрямовані на переоцінку встановлених судом першої інстанції обставин, при цьому саме на відповідача покладався обов`язок довести правомірність свого рішення, який виконано не було. Суд першої інстанції обґрунтовано визнав фотоматеріали недопустимими доказами, оскільки фіксація правопорушення здійснювалась звичайним смартфоном Samsung Galaxy A52 без атестації та сертифікації як технічного засобу контролю, що суперечить вимогам КУпАП та нормативних актів у сфері технічного захисту інформації, а також узгоджується з практикою Верховного Суду. Крім того, представник Департаменту під час розгляду фактично підтвердив можливість втручання у метадані файлів, що свідчить про ненадійність електронних доказів. Також вказав, що в постанові та акті огляду зазначено адресу, яка фактично не існує, а з наданих фото неможливо встановити відстань до виїзду з прилеглої території, що виключає можливість доведення складу правопорушення, адже належним доказом порушення вимог пункту 15.9 ПДР є проведення заміру відстані під час фіксації. ОСОБА_1 також заперечив твердження Департаменту про відсутність порушень процедури затримання транспортного засобу, зазначивши, що акт складено вже після початку евакуації, постанова винесена після фактичного переміщення автомобіля, а він прибув на місце події та був готовий негайно усунути порушення, однак інспектор безпідставно відмовив у такій можливості, чим порушив Порядок № 990. Вимога про стягнення 1 929, 40 грн правомірно розглянута адміністративним судом, оскільки є похідною від публічно-правового спору та може вирішуватись у цьому ж провадженні разом із вимогою про скасування постанови.

09 лютого 2026 року від Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надійшла заява про відкладення (перенесення) розгляду справи, яка аргументована тим, що ухвалою суду справу призначено до розгляду на 17 лютого 2026 року о 14:00, однак представник відповідача у цей же день о 14:10 викликається до участі в іншому судовому засіданні в межах іншої адміністративної справи, про яке Департамент був повідомлений раніше, у зв`язку з чим через накладення часу розгляду справ представник не має можливості бути присутнім у даному судовому засіданні та просить визнати причини неявки поважними і перенести розгляд справи на іншу дату.

Колегія суддів дійшла висновку, що слід відмовити у задоволенні зазначеного клопотання, оскільки відповідач є суб`єктом владних повноважень, має організаційну структуру та можливість забезпечити участь іншого уповноваженого представника, а тому наведені обставини не свідчать про об`єктивну неможливість участі сторони у судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь відповідача в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності його представника.

Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторони в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності відповідача.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 грудня 2024 року о 13 год. 51 хв. головним спеціалістом-інспектором з паркування першого відділу контролю за дотримання правил зупинки, стоянки транспортних засобів управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Вітранюком Ю.В. складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, відповідно до якого автомобіль KIA K5, державний номерний знак НОМЕР_1 , тимчасово затримано у зв`язку з порушенням вимог пункту 15.9 Правил дорожнього руху, при цьому відповідальну особу, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення правопорушення, не встановлено; зовнішніх пошкоджень транспортного засобу не зафіксовано, після чого транспортний засіб евакуйовано спеціалізованим евакуатором ТОВ «Евакуаторкар» та доставлено для зберігання на спеціальний майданчик за адресою: м. Київ, Залізничне шосе, 9.

Також винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії 2КІ № по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису), відповідно до якої 13 грудня 2024 року о 13 год. 46 хв. у місті Києві по вул. Шота Руставелі, 28 транспортний засіб KIA K5, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 , був розміщений з порушенням вимог підпункту «и» пункту 15.9 Правил дорожнього руху, а саме зупинений ближче ніж за 10 метрів від виїзду з прилеглої території, чим створено перешкоду дорожньому руху та вчинено адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 122 КУпАП; правопорушення зафіксовано за допомогою АРМ інспектора, у зв`язку з чим транспортний засіб тимчасово затримано шляхом доставлення на спеціальний майданчик, а на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 680, 00 гривень.

До постанови серії 2КІ № додано фотоматеріали, зроблені інспектором з паркування Вітранюком Ю.В. на прилад фіксації АРМ Інспектора.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивач звернувся до суду.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує такі норми чинного законодавства та фактичні обставини справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі - Закон № 3353-XII) учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, а також виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Статтею 52 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII передбачено, що контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону № 3353-XII встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила).

В пункті 1.3 Правил дорожнього руху зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно з пунктом 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Розділом 8 Правил дорожнього руху встановлено, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Пунктом 15.9. «и» ПДР України передбачено, що зупинка забороняється ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.

Відповідно до частини третьої статті 122 КУпАП ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Положеннями статті 14-2 КУпАП передбачено, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Отже, наведеними нормами передбачено обов`язок учасників дорожнього руху дотримуватись вимог Правил дорожнього руху, зокрема заборони зупинки транспортного засобу ближче ніж за 10 метрів від виїздів з прилеглих територій, а у разі порушення таких вимог - настання адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 122 КУпАП.

Таким чином, у межах спірних правовідносин підлягає встановленню, чи мало місце порушення позивачем вимог пункту 15.9 ПДР та чи підтверджується воно належними і допустимими доказами, отриманими у спосіб, передбачений законом, що є визначальним для вирішення питання про правомірність винесення спірної постанови та застосування адміністративного стягнення.

Доказами у справі про адміністративне правопорушення відповідно до статті 251 КУпАП є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, а також показаннями технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані відповідно до закону, а належними - якщо вони містять інформацію щодо предмета доказування.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про неналежність фотоматеріалів як доказів лише з підстав використання мобільного пристрою Samsung Galaxy A52, та вважає такий висновок наслідком неправильного застосування норм матеріального права і неналежної оцінки встановлених у справі обставин.

Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, фіксація правопорушення здійснювалася інспектором з паркування за допомогою програмного забезпечення «АРМ інспектора з паркування», яке є складовою інформаційно-комунікаційної системи «Платформа цифрових мобільних сервісів «Київ цифровий». На зазначену інформаційно-комунікаційну систему Адміністрацією Держспецзв`язку зареєстровано атестат відповідності від 23 грудня 2021 року № 23710, дійсний до 23 грудня 2026 року, що підтверджує функціонування комплексної системи захисту інформації та забезпечення цілісності і захисту оброблюваних даних.

Водночас суд першої інстанції ототожнив мобільний телефон, за допомогою якого створено первинне зображення, з технічним засобом контролю в розумінні законодавства про автоматичну фіксацію правопорушень та дійшов висновку про необхідність його сертифікації чи повірки як окремого приладу.

Такий підхід є помилковим, оскільки правове значення у спірних правовідносинах має не модель пристрою, а функціонування інформаційної системи, що забезпечує формування, збереження та захист даних. Мобільний пристрій у цьому випадку виконує лише функцію апаратного носія введення інформації до системи, тоді як належним технічним засобом є програмно-апаратний комплекс «АРМ інспектора» як складова атестованої інформаційно-комунікаційної системи.

При цьому норми КУпАП не містять вимоги щодо обов`язкової метрологічної повірки або сертифікації фотокамери чи смартфона, яким здійснюється фіксація порушення правил зупинки та стоянки транспортних засобів.

Вимоги щодо спеціальних приладів контролю стосуються автоматичної системи фіксації правопорушень, тоді як у цій справі правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки посадовою особою, що прямо передбачено статтями 14-2, 251, 279-1 КУпАП.

Колегія суддів також враховує висновок комп`ютерно-технічної експертизи від 13 серпня 2025 року № 265/2, згідно з яким у метаданих файлів встановлено, що зображення створені пристроєм Samsung SM-A525F, при цьому ознак редагування або зміни метаданих не встановлено, а визначити факт такого втручання технічними засобами не вдалося.

Зазначене свідчить про відсутність підтвердження недостовірності фотофіксації та, навпаки, підтверджує автентичність первинного створення файлів.

Отже, сам по собі факт використання мобільного телефону не свідчить про недопустимість доказів, оскільки доказом у справі є інформація, сформована та збережена в атестованій інформаційно-комунікаційній системі, а не апаратна модель пристрою, за допомогою якого здійснено первинну зйомку.

Крім того, вимоги до фіксації обставин правопорушення визначені пунктом 6 Порядку тимчасового затримання інспекторами з паркування транспортних засобів та їх зберігання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 листопада 2018 року № 990, згідно з яким у разі тимчасового затримання транспортного засобу його місце розташування підлягає обов`язковій фотофіксації із зазначенням дати, часу та місця розташування транспортного засобу відносно нерухомих об`єктів або географічних координат, при цьому обов`язковою є наявність не менше двох зображень, отриманих з різних ракурсів.

Як вбачається з матеріалів справи, надані фотознімки відповідають зазначеним вимогам, містять відображення транспортного засобу з різних ракурсів та дають можливість встановити його фактичне розташування, що свідчить про дотримання інспектором порядку фіксації правопорушення.

Колегія суддів також вважає помилковим застосування судом першої інстанції положень постанови Кабінету Міністрів України № 833, яка регулює функціонування системи автоматичної фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, оскільки вказана постанова визначає порядок роботи технічних засобів, що здійснюють фіксацію правопорушень без участі посадової особи та формують постанову в автоматичному режимі.

Натомість у спірних правовідносинах правопорушення зафіксовано інспектором з паркування у режимі фотозйомки, а постанова винесена посадовою особою за результатами безпосереднього виявлення правопорушення.

Такі правовідносини регулюються нормами статей 14-2, 251, 279-1 КУпАП та підзаконними актами щодо діяльності інспекторів з паркування, а не порядком автоматичної фіксації.

Отже, застосування судом першої інстанції вимог, встановлених для автоматичних комплексів фіксації правопорушень, до правовідносин, пов`язаних із фотофіксацією, здійсненою посадовою особою, є безпідставним та призвело до неправильного висновку про недопустимість доказів.

Відповідно до статті 251 КУпАП показання технічних засобів, що мають функції фото- та відеозйомки, прямо віднесені законом до самостійних видів доказів у справі про адміністративне правопорушення.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про отримання доказів неналежним способом є передчасним і необґрунтованим, а фотоматеріали та постанова інспектора підлягають оцінці разом з іншими доказами у їх сукупності як належні та допустимі докази у розумінні статті 251 КУпАП.

Дослідивши наявні у матеріалах справи фотознімки, колегія суддів встановила, що на них зафіксовано транспортний засіб KIA K5, державний номерний знак НОМЕР_1 , який розташований безпосередньо в зоні виїзду з прилеглої території та на відстані менш ніж 10 метрів від нього, а саме 194 см (1 метр 94 сантиметрів).

Зображення відображають взаємне розташування автомобіля, меж виїзду та елементів дорожньої обстановки, що дозволяє однозначно ідентифікувати місце стоянки транспортного засобу та характер порушення.

Вказані фотоматеріали містять достатні візуальні дані для встановлення обставин події та підтверджують факт порушення вимог підпункту «и» пункту 15.9 ПДР, оскільки розміщення транспортного засобу об`єктивно створювало перешкоду для виїзду транспортних засобів з прилеглої території.

Доводи позивача щодо відсутності факту порушення спростовуються безпосереднім змістом фотозображень, які узгоджуються між собою, відображають місце події з різних ракурсів та не містять ознак викривлення обстановки.

Інших доказів, які б свідчили про інше розташування транспортного засобу або неможливість здійснення виїзду, позивачем не надано.

Отже, зібрані у справі докази у своїй сукупності підтверджують наявність події адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 КУпАП.

Щодо вимог про визнання протиправними дій головного спеціаліста - інспектора з паркування першого відділу контролю за дотримання правил зупинки, стоянки транспортних засобів управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Вітранюка Юрія Вікторовича щодо тимчасового затримання транспортного засобу марки Кіа моделі К5 д.н.з. НОМЕР_1 та його доставлення на спеціальний майданчик.

Правові підстави тимчасового затримання транспортних засобів та їх зберігання визначають КУпАП та Порядок тимчасового затримання інспекторами з паркування транспортних засобів та їх зберігання, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 листопада 2018 року № 990 (далі - Порядок № 990).

Відповідно до статті 265-4 КУпАП тимчасове затримання транспортного засобу інспектором з паркування здійснюється шляхом доставки для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора і дозволяється виключно у випадках, встановлених цією статтею.

Тимчасове затримання транспортного засобу шляхом доставки для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку здійснюється у разі вчинення порушення, передбаченого частинами третьою та шостою статті 122 (порушення правил зупинки, стоянки в межах відповідного населеного пункту), частиною першою статті 152-1 цього Кодексу, у випадках, передбачених частиною третьою цієї статті, а так само у разі вчинення порушень, передбачених частинами другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу.

Для цілей цього Кодексу розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, якщо транспортний засіб, зокрема розташовано у заборонених Правилами дорожнього руху місцях зупинки або стоянки, а саме: ближче 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.

Пунктом 3 Порядку № 990 визначено, що зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів здійснюється на спеціальних майданчиках чи стоянках Національної поліції, її територіальних (у тому числі міжрегіональних) органів, а також підприємств, установ та організацій, з якими територіальними (у тому числі міжрегіональними) органами Національної поліції укладено договори про надання послуг із зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Відповідно до статті 265-4 КУпАП повернення транспортного засобу, затриманого шляхом доставки для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, відповідальній особі, зазначеній у частині першій статті 142 цього Кодексу, або особі, яка ввезла транспортний засіб на територію України, або особі, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення правопорушення, відбувається невідкладно за зверненням такої особи після сплати штрафу за вчинене правопорушення та оплати вартості послуг із транспортування та/або зберігання транспортного засобу.

Розмір плати за зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику (стоянці) встановлено спільним наказом МВС, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Міністерства фінансів України від 10 жовтня 2013 року № 967/1218/869.

Отже, згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини третьої статті 265-4 КУпАП для цілей цього Кодексу розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, якщо транспортний засіб: 2) розташовано у заборонених Правилами дорожнього руху місцях зупинки або стоянки, а саме: з) ближче 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.

При цьому доводи апелянта про те, що транспортний засіб фактично не перешкоджав руху, є оціночними та не спростовують правової кваліфікації порушення, оскільки частина третя статті 265-4 КУпАП прямо відносить розміщення транспортного засобу ближче 10 метрів від виїздів з прилеглих територій до випадків, коли він вважається таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху.

Посилаючись на порушення пункту 7 Порядку №990, позивач-апелянт зазначає, що був присутній на місці події та мав можливість негайно усунути порушення, у зв`язку з чим тимчасове затримання транспортного засобу є протиправним.

Згідно з пунктом 7 Порядку № 990 у разі коли водій, що вчинив правопорушення, присутній під час тимчасового затримання транспортного засобу і порушення неможливо усунути на місці в максимально короткий строк, інспектор з паркування складає акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу і виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення, а якщо правопорушення може бути усунуте водієм у максимально короткий строк, інспектор з паркування не складає зазначений акт і не здійснює тимчасове затримання транспортного засобу, але виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення.

Зазначені доводи спростовуються матеріалами справи, а саме: відеозаписом, наданим самим позивачем разом із позовною заявою, з якого вбачається, що останній прибув на місце події вже після закінчення завантаження транспортного засобу на евакуатор.

За таких обставин інспектор з паркування об`єктивно був позбавлений можливості запропонувати водію усунути порушення, а тому положення пункту 7 Порядку № 990, які передбачають невикористання тимчасового затримання у разі присутності водія, не підлягають застосуванню.

Сам факт подальшої появи власника транспортного засобу під час проведення робіт з евакуації не свідчить про порушення процедури тимчасового затримання та не створює обов`язку припиняти вже розпочатий процес вивезення.

Крім того, зміст пункту 7 Порядку № 990 свідчить, що можливість усунення порушення на місці має оцінюватися інспектором саме на момент фіксації правопорушення та прийняття рішення про тимчасове затримання транспортного засобу. Поява водія або власника транспортного засобу після початку виконання такого рішення не породжує обов`язку інспектора скасовувати вже прийняте рішення чи припиняти процедуру евакуації, оскільки це призвело б до залежності реалізації владних повноважень від випадкових обставин та фактично унеможливлювало б виконання функцій з забезпечення безпеки дорожнього руху.

Отже, доводи апелянта про незаконність доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик з підстав можливості негайного усунення порушення є необґрунтованими.

Колегія суддів також перевірила доводи позивача-апелянта щодо порушення інспектором з паркування процедури тимчасового затримання транспортного засобу та дійшла висновку про їх необґрунтованість.

Із матеріалів справи встановлено, що транспортний засіб зафіксовано інспектором з паркування 13 грудня 2024 року о 13 год 46 хв, останнє фотозображення створено о 13 год 49 хв 42 с, а акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу складено о 13 год 51 хв.

Таким чином, усі дії інспектора відбувалися послідовно протягом певного часу та становили єдину безперервну процедуру реагування на виявлене порушення правил зупинки транспортного засобу.

Посилаючись на зазначені часові проміжки, апелянт стверджує, що евакуація розпочалась до складання акта, а отже з порушенням пункту 10 Порядку № 990.

Однак наведене твердження ґрунтується на неправильному тлумаченні зазначеної норми.

Пункт 10 Порядку № 990 визначає момент, з якого обчислюється строк тимчасового затримання транспортного засобу, а саме: з моменту складення акта огляду та тимчасового затримання.

Натомість ця норма не встановлює заборони на виконання підготовчих або технічних дій, пов`язаних із транспортуванням транспортного засобу, до оформлення відповідного процесуального документа.

Фактичне завантаження транспортного засобу на евакуатор є способом реалізації рішення про його тимчасове затримання і не є самостійним юридичним фактом затримання у розумінні закону.

Правові наслідки для особи пов`язані з початком строку затримання та виникнення обов`язку щодо сплати вартості зберігання виникають саме з моменту складення акта, що у даному випадку здійснено о 13 год 51 хв.

Отже, різниця у декілька хвилин між початком технічних дій із переміщення транспортного засобу та оформленням акта не свідчить про порушення процедури, а навпаки підтверджує оперативність оформлення адміністративних матеріалів у межах єдиного процесу затримання.

Посилання апелянта на отримане ним о 13:50 сповіщення про спрацювання сигналізації як на доказ початку евакуації не є переконливим. Таке сповіщення відображає лише реакцію охоронної системи транспортного засобу на зовнішній вплив та саме по собі не встановлює ані моменту прийняття інспектором рішення про тимчасове затримання, ані моменту, з якого відповідно до Порядку № 990 обчислюється строк затримання. Нормативно визначеним моментом, який має юридичне значення для перебігу строків та виникнення правових наслідків затримання, є складення акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу (пункт 10 Порядку № 990).

Доводи апелянта про порушення пункту 4 Порядку № 990 зводяться до припущень щодо часу виклику евакуатора та твердження, що евакуатор прибув разом з інспектором. Водночас Порядок № 990 не встановлює обов`язку фіксації окремим процесуальним документом моменту здійснення виклику евакуатора, а також не пов`язує правомірність тимчасового затримання з тривалістю прибуття евакуатора чи способом організації його прибуття. Вирішальним є наявність передбачених статтею 265-4 КУпАП підстав для затримання та дотримання процедури оформлення акта і фіксації місця розташування транспортного засобу.

Посилання апелянта на технічні метадані файлу «постанова.pdf» (час створення/формування електронного документа) не доводять порушення порядку розгляду справи. Час створення PDF-файлу відображає технічний момент формування (експорту) електронного документа у відповідній інформаційній системі та не є тотожним моменту винесення постанови як процесуального рішення посадової особи. Норми КУпАП не ставлять чинність постанови у залежність від часу створення її електронного файлу, а оцінка правомірності постанови здійснюється за змістом встановлених обставин, дотриманням компетенції та порядку фіксації правопорушення.

Таким чином, вимога позивача про визнання протиправними дій головного спеціаліста - інспектора з паркування першого відділу контролю за дотримання правил зупинки, стоянки транспортних засобів управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Вітранюка Юрія Вікторовича щодо тимчасового затримання транспортного засобу марки Кіа моделі К5 д.н.з. НОМЕР_1 та його доставлення на спеціальний майданчик задоволенню не підлягає.

Щодо доводів апелянта про неіснування адреси та, як наслідок, неможливість встановлення місця події, колегія суддів зазначає, що визначальним є фактична ідентифікація місця вчинення правопорушення та перевірка обставин події. Наявні фотоматеріали відображають транспортний засіб у дорожній обстановці з прив`язкою до нерухомих об`єктів (виїзд з прилеглої території, елементи фасаду/огорожі тощо) та дозволяють однозначно встановити локацію і характер порушення. За таких умов можливі неточності у текстовому записі адреси самі по собі не свідчать про відсутність події адміністративного правопорушення та не є підставою для застосування статті 247 КУпАП.

З огляду на встановлену колегією суддів правомірність винесення спірної постанови у справі про адміністративне правопорушення та відсутність порушень процедури тимчасового затримання (евакуації) транспортного засобу, відсутні правові підстави для задоволення похідних позовних вимог про стягнення з відповідача (відповідачів) грошових коштів, сплачених позивачем у зв`язку з евакуацією та/або зберіганням транспортного засобу (а також інших заявлених сум).

Оскільки суд першої інстанції надав суперечливу оцінку встановленим обставинам справи і неправильно застосував норми матеріального права, то відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 229, 272, 286, 308, 315, 317, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Штульман І.В.