Справа № 520/35740/24
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2026-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 520/35740/24

адміністративне провадження № К/990/29495/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Ханової Р.Ф.,

розглянув як суд касаційної інстанції у порядку письмового провадження справу №520/35740/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкової вимоги, податкових повідомлень-рішень, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 (головуючий суддя Заічко О.В.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025 (головуючий суддя Калиновський В.А., судді: Русанова В.Б., Бегунц А.О.)

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд визнати протиправними та скасувати податкову вимогу від 21.05.2024 № 0-2040; податкові повідомлення-рішення:

N 0-2031-UA0028556 від 16.10.2023

N 0-2031-UA0028556 від 16.10.2023

N 0-2031-UA0028556 від 16.10.2023

N 0-2031-UA0028556 від 16.10.2023

N 0-2031-UA0028556 від 16.10.2023

N 0-2031-UA0028556 від 16.10.2023

N 0-2031-UA0028556 від 20.03.2024

N 0-2031-UA0028556 від 20.03.2024

N 0-2031-UA0028556 від 20.03.2024

N 2-2031-UA0028556 від 30.10.2024

N 2-2031-UA0028556 від 30.10.2024

N 2-2031-UA0028556 від 30.10.2024.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2025, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025, позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Головне управління ДПС у Харківській області звернулось з касаційною скаргою до Верховного Суду, у якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025 у справі № 520/35740/24, ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою Верховного Суду від 11.08.2025 відкрито провадження у справі №520/35740/24 за касаційною скаргою податкового органу.

У зв`язку з обранням судді Дашутіна І.В. до Великої Палати Верховного Суду судді, 29.09.2025 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, яким визначено склад суду для розгляду цієї справи: головуючий (суддя-доповідач) Хохуляк В.В., судді: Бившева Л.І., Ханова Р.Ф.

Ухвалою суду від 16.02.2026 суддею-доповідачем касаційний розгляд справи призначено у порядку письмового провадження на 17.02.2026.

Верховний Суд у справі, що розглядається, з`ясував наступне.

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просив суд визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки:

N0-2031-UA0028556 від 16.10.2023 за податковий період 2020 рік в частині податкового зобов`язання у розмірі 6939,62грн.;

N0-2031-UA0028556 від 16.10.2023 за податковий період 2021 рік в частині податкового зобов`язання у розмірі 9617,40грн.;

N0-2031-UA0028556 від 16.10.2023 за податковий період 2020 рік в частині податкового зобов`язання у розмірі 168132,90грн.;

N0-2031-UA0028556 від 16.10.2023 за податковий період 2021 рік в частині податкового зобов`язання у розмірі 233010,00грн.;

N0-2031-UA0028556 від 16.10.2023 за податковий період 2020 рік в частині податкового зобов`язання у розмірі 144048,78грн.;

N0-2031-UA0028556 від 16.10.2023 за податковий період 2021 рік в частині податкового зобов`язання у розмірі 199632,60грн.;

N0-2031-UA0028556 від 20.03.2024 за податковий період 2022 рік в частині податкового зобов`язання у розмірі 1736,48грн.;

N0-2031-UA0028556 від 20.03.2024 за податковий період 2022 рік в частині податкового зобов`язання у розмірі 36044,77грн.;

N0-2031-UA0028556 від 20.03.2024 за податковий період 2022 рік в частині податкового зобов`язання у розмірі 42071,25грн.;

N2-2031-UA0028556 від 30.10.2024 за податковий період 2023 рік в частині податкового зобов`язання у розмірі 65048,62грн.;

N2-2031-UA0028556 від 30.10.2024 за податковий період 2023 рік в частині податкового зобов`язання у розмірі 55730,77грн.;

N2-2031-UA0028556 від 30.10.2024 за податковий період 2023 рік в частині податкового зобов`язання у розмірі 2684,86грн;

податкову вимогу від 21.05.2024 №0-2040, у частині податкового зобов`язання у розмірі 964698,05грн.

Позов обґрунтовано тим, що ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності позивача, має становити 0,1%. Натомість, головним управлінням ДПС у Харківській області при визначенні розміру податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2020, 2021, 2022, 2023 роки, застосовано ставку податку у розмірі 1%. Тому, позивач вважає податкову вимогу та податкові повідомлення-рішення незаконними, протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходили з того, що об`єкти нерухомості у цій справі за своїм функціональним призначенням приналежні до виробничих будівель «Будівлі промислові та склади» (код 1251), а саме код 1251.9 (будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічні). У свою чергу, податковим органом не надано доказів та не наведено обставин, які б спростовували вказане та доводили приналежність зазначених об`єктів нерухомості до іншого типу, відмінного від зазначеного вище. Суди дійшли висновку, що податковий визначив ставку податку у розмірі 1% без належного на те обґрунтування та законних підстав.

Відповідач з висновками судів не погодився, звернувся з касаційною скаргою. Податковий орган просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Відповідач пояснює, що у зв`язку з наявною інформацією у контролюючого органу, даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з урахуванням того, що основним видом діяльності позивача є торгівля, контролюючим органом віднесено нежитлову будівлю, що перебуває у власності позивача, до категорії «торгівельні». Відповідач посилається на неправильне застосуванням судами попередніх інстанцій норми матеріального права, а саме: пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України. На переконання відповідача, правильним висновком по застосуванню вищевказаної норми права слід вважати такий: у випадку ненадання платником податків до контролюючого органу документів на право власності щодо об`єктів нежитлової нерухомості, в яких містяться дані про тип таких об`єктів, орган ДПС правомірно визначає такому платнику податків базу оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно із застосуванням максимальної ставки податку, визначеної у відповідному рішенні сільської, селищної, міської ради. Відповідач зазначає, що платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з метою запобігання невірного обчислення бази оподаткування, повинен звернутися до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно - будівельного контролю та нагляду і отримати необхідний висновок щодо віднесення об`єктів нерухомості до відповідного класу Класифікатора та надати його до податкового органу. Як стверджує відповідач, зазначена правова позиція відповідає висновку Верховного Суду, викладеному ним у постанові від 2 лютого 2020 року у справі №819/2191/17.

Позивач скористався правом заперечити проти доводів касаційної скарги, подав відзив, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін. Як зауважує позивач, застосування «максимальної ставки податку» не передбачено ПК України та є свавільним втручанням у право мирного володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Розширене тлумачення відповідачем пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України щодо «максимальної ставки податку» не підлягає застосуванню. Позивач зазначає, що у нього відсутній обов`язок вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у зв`язку зі зміною податкового законодавства чи проводити звірку; звертає увагу, що ГУ ДПС у Харківській області не наводить жодної правової норми, яка б встановлювала такий обов`язок. Позивач звертає увагу, що Державна податкова служба України та ГУ ДПС у Харківській області визнали, що нежитлові будівлі, розташовані за адресою такою ж, як у цій справі, однак інші виробничі будинки, що належать ОСОБА_2 (батько позивача), підлягають оподаткуванню податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за ставкою у розмірі 0,1%. Рішення ДПС було отримано після апеляційного розгляду у цій справі, тому не могло бути надано раніше. У відзиві позивач констатує, що приналежність об`єктів нерухомості позивача за своїм функціональним призначенням до «Будівлі промислові та склади» (код 1251.9), тобто до «інших будівель» ставка податку за які становить 0,1% мінімальної заробітної плати згідно рішення Харківської міської ради, підтверджено належними та допустимими доказами під час судового провадження.

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачу на праві приватної власності належить група нежитлових виробничих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

нежитлові приміщення 3-го поверху № 45 - № 49, 4-го поверху № 50- № 52, 5-го поверху № 24 - № 28, 6-го поверху № 17, № 18 загальною площею 178,1 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «Г-6», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу № 2476 від 15.11.2018, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кривошеїна І.М. Згідно до технічного паспорту виготовленого ТОВ «Всеукраїнське БТІ» станом на 09.11.2021 р., вказані нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, відносяться за своїм функціональним призначенням до виробничої будівлі (код 1251) «Будівлі промислові та склади», а саме код 1251.9 (будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічні);

нежитлові приміщення 2-го поверху № 34 - № 61 площею 3599,9 кв.м., антресолі № 62- № 67 площею 97,0 кв.м., загальною площею 3696,9 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «Г-6», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу № 2473 від 15.11.2018, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кривошеїна І.М. Згідно до технічного паспорту виготовленого ТОВ «Всеукраїнське БТІ» станом на 09.11.2021 р., вказані нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, відносяться за своїм функціональним призначенням до виробничої будівлі (код 1251) «Будівлі промислові та склади», а саме код 1251.9 (будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічні);

нежитлові приміщення підвалу №І-ІІІ пл.627,3 кв.м., 1-го пов.№42-112 пл. 3619,1 кв.м., антресолі №113-115 пл. 68,6 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "Г-6", загальна площа 4315 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу № 2470, від 15.11.2018, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кривошеїна І.М. Згідно до технічного паспорту виготовленого ТОВ «Всеукраїнське БТІ» станом на 09.11.2021 р., вказані нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, відносяться за своїм функціональним призначенням до виробничої будівлі (код 1251) «Будівлі промислові та склади», а саме код 1251.9 (будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічні).

Рішенням Харківської міської ради Харківської області від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», з урахуванням змін та доповнень, у м. Харкові встановлені ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у таких розмірах (п. 5 Додатку 1 до рішення):

- будівлі готельні - 1 відсоток;

- будівлі офісні - 1 відсоток;

- будівлі торговельні - 1 відсоток;

- гаражі - 0,1 відсотка;

- виключений;

- будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток;

- господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків;

- інші будівлі - 0,1 відсотка.

Позивач вважає, що ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у його власності має становити 0,1 %.

У свою чергу, Головним управлінням ДПС у Харківській області при винесенні спірних податкових повідомлень-рішень при визначенні розміру податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, щодо вказаних об`єктів нерухомого майна, які належать позивачу, застосовано ставку податку у розмірі 1%.

Вважаючи винесені відповідачем податкові повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 266 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

За положеннями підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд 018-2000 до будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

У розділі 1 ДК 018-2000 наведено визначення, згідно з якими:

споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт;

будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів;

інженерні споруди - це об`ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів та ін.

Відповідно до ДК 018-2000 будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Судовим розглядом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належать нежитлові виробничі приміщення за адресою: АДРЕСА_1:

Нежитлові приміщення загальною площею 178,1 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «Г-6». Згідно з технічним паспортом, виготовленим ТОВ «Всеукраїнське БТІ» станом на 09.11.2021, нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, відносяться за своїм функціональним призначенням до виробничої будівлі (код 1251) «Будівлі промислові та склади», а саме код 1251.9 (будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічні).

Нежитлові приміщення загальною площею 3696,9 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «Г-6». Відповідно до технічного паспорту ТОВ «Всеукраїнське БТІ» станом на 09.11.2021 нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, відносяться за своїм функціональним призначенням до виробничої будівлі (код 1251) «Будівлі промислові та склади», а саме код 1251.9 (будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічні).

Нежитлові приміщення підвалу, антресолі в нежитловій будівлі літ. "Г-6", загальна площа 4315 кв.м.. Відповідно до технічного паспорту ТОВ «Всеукраїнське БТІ» станом на 09.11.2021 нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, відносяться за своїм функціональним призначенням до виробничої будівлі (код 1251) «Будівлі промислові та склади», а саме код 1251.9 (будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічні).

Отже, зазначені об`єкти нерухомості за своїм функціональним призначенням приналежні до виробничих будівель, (код 1251) «Будівлі промислові та склади», а саме код 1251.9 (будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічні).

Суди констатували, що податковим органом не надано доказів та не наведено обставин, які б спростовували вказане та доводили приналежність об`єктів нерухомості до іншого типу, відмінного від зазначеного вище.

За правилами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Рішенням Харківської міської ради Харківської області від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», з урахуванням змін та доповнень, у м. Харкові встановлені ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у таких розмірах (п. 5 Додатку 1 до рішення):

будівлі готельні - 1 відсоток;

будівлі офісні - 1 відсоток;

будівлі торговельні - 1 відсоток;

гаражі - 0,1 відсотка;

виключений;

будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток;

господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків;

інші будівлі - 0,1 відсотка.

Отже, ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності позивача, має становити 0,1 %.

Відповідачем зазначені обставини жодним чином не спростовано.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено відповідачем на підставі самостійно визначеного ним грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, обрахованого у зв`язку із застосуванням до належного позивачу на праві власності нежитлового приміщення ставки податку у розмірі 1%. Відповідач покликався на те, що основним видом діяльності позивача є торгівля, що стало підставою віднести нежитлову будівлю, що перебуває у власності позивача, до категорії «торгівельні».

Разом з тим, ставка податку визначається за типом об`єктів нерухомості згідно з Державним класифікатором будівель та споруд 018-2000. Реєстрація ж ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця, площа нерухомого майна та отримання доходів не впливають на ставку податку.

Таким чином, податковий орган визначив ставку податку до належного позивачу нерухомого майна у розмірі 1% без належного обґрунтування та законних підстав.

Доводячи правомірність спірних рішень, відповідач у суді першої інстанції, в апеляційному суді, посилається на абз. 2 п. 58 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 зі змінами), а саме: за бажанням заявника у разі зміни технічних характеристик закінченого будівництвом об`єкта чи об`єкта незавершеного будівництва державна реєстрація права власності на такий об`єкт проводиться з використанням відомостей про його технічну інвентаризацію, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Суди першої та апеляційної інстанції звертали увагу податкового органу, що вказаний абзац втратив чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 2 травня 2023 р. № 432.

У касаційній скарзі податковий орган вкотре посилається на нормативне регулювання, що втратило чинність. Суд касаційної інстанції не бере такі доводи до уваги.

Відповідач наполягає, що платником не проведена процедура внесення змін до реєстраційних даних відповідно до Закону України № 1952-IV від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 р. № 1127.

Втім, судами попередніх інстанцій надано оцінку аргументам відповідача та відзначено, що у позивача відсутній обов`язок вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у зв`язку зі зміною податкового законодавства.

Також, судами з`ясовано, що технічні паспорти дійсно датовані 09.11.2021, водночас тип об`єктів нерухомості не змінювався із моменту їх купівлі позивачем 15.11.2018. Так, у технічних паспортах описані зміни - тільки нумерації приміщень без зміни функціонального призначення.

Будь-яких інших доказів на підтвердження наявності підстав для застосування при визначенні ставки податку до об`єкту нерухомого майна (належного позивачу нежитлового приміщення) у розмірі 1% контролюючим органом не надано.

В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач зазначає наступне.

Оскільки фактичне головне призначення кожного конкретного об`єкта нерухомості обчислюється на підставі документів, що підтверджують право власності, у порядку, визначеному Класифікатором, і використанням Методики ідентифікації за головною класифікаційною ознакою будівель багатофункціонального призначення, то платникам податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за отриманням необхідного висновку щодо ідентифікації об`єкта нерухомості доцільно звертатись до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно - будівельного контролю та нагляду.

Відтак, платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з метою запобігання невірного обчислення бази оподаткування, повинен звернутися до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно - будівельного контролю та нагляду і отримати необхідний висновок щодо віднесення об`єктів нерухомості до відповідного класу Класифікатора та надати його д податкового органу.

Відповідач указує, що зазначена правова позиція відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 2 лютого 2020 року у справі №819/2191/17.

Суд ураховує, що відповідно до статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Відповідно до інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень у справі №819/2191/17 Верховний Суд постановою від 21 лютого 2020 року залишив без задоволення касаційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 березня 2018 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2018 року - без змін. Судом встановлено, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що належні позивачу виробничо-торгові приміщення як виробничі, так і адміністративні й допоміжні, відносяться до будівель промисловості в розумінні підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, підпадають під визначення "будівлі промисловості", зокрема "виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств" й використовувалися позивачем для промислового виробництва (господарська діяльність з виробництва одягу), а відтак не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Суд констатував, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що належні позивачу на праві власності виробничо-торгові приміщення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність прийняття відповідачем оскарженого податкового повідомлення-рішення й, як наслідок, надіслання вимоги про сплату боргу.

Таким чином, у касаційній скарзі відповідач посилається на постанову Верховного Суду, де судовому розгляду підлягали питання можливості застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (податкова пільга) щодо об`єктів нерухомого майна, що належать позивачу на праві власності.

Поряд з цим, Верховний Суд відзначає, у касаційній скарзі податковий орган наводить свою позицію, яку вважає правильною у спірних правовідносинах, зокрема: відтак, платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з метою запобігання невірного обчислення бази оподаткування, повинен звернутися до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно - будівельного контролю та нагляду і отримати необхідний висновок щодо віднесення об`єктів нерухомості до відповідного класу Класифікатора та надати його д податкового органу, при цьому, указує, що зазначена правова позиція відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 2 лютого 2020 року у справі №819/2191/17. Верховний Суд наголошує, що вказане не відповідає дійсності, постанова у справі №819/2191/17 від 21.02.2020 такого висновку не містить.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судами попередніх інстанцій встановлено та у суді касаційної інстанції перевірено, що спірні рішення контролюючого органу наведеним вимогам не відповідають. У суді касаційної інстанції відповідач не спростував, що податковий орган визначив ставку податку до належного позивачу нерухомого майна у розмірі 1% без належного обґрунтування та законних підстав. Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність свого рішення.

КАС України встановлює, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд не знаходить у касаційній скарзі обґрунтованих доводів у підтвердження наявності підстав для скасування судових рішень. Доводи й аргументи заявника касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Як унормовано пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025 у справі №520/35740/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

Р.Ф. Ханова

Судді Верховного Суду