Справа № 640/21588/20
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2026-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 р. м. Чернівці Справа № 640/21588/20

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо невиплати ОСОБА_1 при звільненні належних йому сум грошового забезпечення у повному розмірі, зокрема доплати за службу в нічний час за період з 19.02.2016 по 31.01.2018 та індексації грошового забезпечення за період з 19.02.2016 р. по 31.10.2017;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 19.02.2016 по 31.01.2018 в сумі 5300,92 грн;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 заборгованість по індексації грошового забезпечення за період з 19.02.2016 по 31.10.2017 включно в сумі 3005,00 грн;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 20.09.2019 по день постановлення рішення суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строки для подання заяв по суті справи; витребувано докази у відповідача.

У зв`язку з ліквідацією Окружного адміністративного суду м. Києва на підставі Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 №2825-IX (зі змінами, внесеними згідно із Законом №3863-IX від 16.07.2024) та розробленого на виконання цього Закону Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України 16.09.2024 №399, яким визначено порядок передачі нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративних судових справ іншим окружним адміністративним судам України, дану адміністративну справу було передано на розгляд та вирішення Чернівецькому окружному адміністративному суду.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду прийнято дану справу до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); роз`яснено учасникам справи, що її розгляд починається спочатку; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Після прийняття до свого провадження цієї справи до Чернівецького окружного адміністративного суду від учасників справи жодних документів не надходило.

Як вбачається з наявних матеріалів, позов обґрунтовано тим, що позивачу у період проходження служби в поліції на посаді інспектора батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України з 19 лютого 2016 року по 20 вересня 2019 року не було виплачено доплату за службу у нічний час (а саме за 133 нічні зміни) та індексації грошового забезпечення з часу прийняття на службу по 31 жовтня 2017 року включно. У зв`язку з цим позивач вважає, що названі види грошового забезпечення підлягають стягненню з відповідача у судовому порядку. Крім цього, на думку позивача, не проведення з ним усіх розрахунків належного до виплати грошового забезпечення (в даному випадку фактична невиплата доплати за службу в нічний час та індексації) слугує підставою для притягнення відповідача до відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав про безпідставність заявлених позивачем вимог, оскільки станом на день звільнення зі служби з ним проведено у повному обсязі розрахунок усіх належних при звільненні сум грошового забезпечення. Щодо вимог позову про здійснення доплат за службу у нічний час відповідач вказав, що позивачем не було доведено обставин, які вказують на неправильність, недостовірність чи неповність розрахованих та фактично виплачених сум такого виду грошового забезпечення. Стосовно виплати індексації грошового забезпечення відповідач вказав, що у період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року індексація поліцейським взагалі не проводилась, оскільки такі дії не були передбачені законодавством, чинним у вказаний період. Лише починаючи з листопада 2017 року до законодавства, яка регулює питання індексації грошових доходів громадян, було внесено зміни, якими встановлено право поліцейських на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення. До вказаного моменту підстав для виплати поліцейським індексації не існувало. Також у відзиві зазначено про передчасність вимог позову в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, оскільки станом на день остаточного розрахунку при звільненні наявний спір про розмір сум, належних позивачу при звільненні (зокрема, щодо сум доплати за нічний час та індексації). Просив суд відмовити в задоволенні позову.

У поданій до суду відповіді на відзив позивач вказав про безпідставність тверджень відповідача, викладених у відзиві, оскільки право на отримання спірних видів грошового забезпечення чітко передбачено Законом України «Про Національну поліцію», натомість ні під час проходження позивачем служби, на станом на день звільнення з неї відповідач не здійснив жодних виплат (доплат) як за службу у нічний час, так і не нарахував індексацію грошового забезпечення.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у період з 19 лютого 2016 року по 20 вересня 2019 року ОСОБА_1 працював в Управлінні патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції на посаді інспектора батальйону.

Наказом начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 12 вересня 2019 року №695 о/с позивача звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 20 вересня 2019 року.

Як вбачається з архівних відомостей про виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за періоди з лютого 2016 року по грудень 2016 року та з січня 2017 року по грудень 2017 року, позивачу протягом періоду служби з лютого 2016 року по жовтень 2017 року не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення. Натомість остання виплачувалась ОСОБА_1 вже починаючи з листопада 2017 року.

Крім цього, як свідчить зміст листа Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції від 03 березня 2020 року №18Аз/41/21/02-2020, ОСОБА_1 за період служби з 19 лютого 2016 року по 20 вересня 2019 року відповідно до розстановки сил та засобів відпрацював 133 нічні зміни.

У червні 2020 року позивач звернувся до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України із заявою про нарахування та виплату йому доплати за службу в нічний час за період з дати прийняття на службу по 31 січня 2018 року, індексації грошового забезпечення по жовтень 2017 року включно, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

За результатами розгляду вказаної заяви відповідач листом від 18 червня 2020 року №Г-6890/41/5/05-2020 повідомив позивача про відсутність підстав для нарахування доплати за службу в нічний час за період з 19 лютого 2016 року по 31 січня 2018 року та індексації грошового забезпечення по жовтень 2017 року.

За таких обставин позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір в частині вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 19 лютого 2016 року по 31 жовтня 2017 року, суд звертає увагу на таке.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року №2017-III (далі Закон №2017-ІІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Частинами першою, другою статті 19 Закону №2017-ІІІ встановлено, що виключно законами України визначаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; величина порогу індексації грошових доходів громадян; пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання.

Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначаються Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 94 Закону №580-VIII (в редакції, чинній в період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року) поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі Закон №1282-XII ).

Згідно з абзацом другим статті 1 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Частиною першою статті 2 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно з частиною першою статті 4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (частина друга статті 5 Закону України №1282-ХІІ).

Відповідно до частини сьомої статті 5 Закону №1282-ХІІ проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Частиною другою статті 6 Закону №1282-ХІІ встановлено, що порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078).

Згідно з пунктом 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

За змістом пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Відповідно підпункту 2 пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Відповідно до пункту 10-2 Порядку №1078 для працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, яких переведено на іншу роботу (місце проходження служби) на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (умов проходження служби) у разі продовження такими особами роботи (проходження служби), для новоприйнятих працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, а також для тих, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати (грошового забезпечення), передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу), за посадою, яку займає працівник, військовослужбовець, поліцейський, особа рядового і начальницького складу.

Беручи до уваги наведені норми суд приходить до висновку, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. За відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення для певних категорій осіб (державних службовців, осіб, які проходять державну службу зі спеціальним статусом тощо), наявні підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме відповідно до Порядку №1078.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати, як складова належної працівникові заробітної плати, спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На підставі системного аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Отже індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення поліцейських є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Звільнення особи зі служби в поліції жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.

При цьому обмежене фінансування державного органу чи установи, де особа проходила службу, жодним чином не впливає на право особи отримати індексацію грошового забезпечення.

Суд зауважує, що проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, що здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Зазначене підтверджується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справах Кечко проти України, Ромашов проти України, Шевченко проти України.

Положення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначають, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Пунктом 23 рішення у вказаній справі Європейського суду з прав людини вказано, що Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Лелас проти Хорватії (Lelas v.Croatia), п. 74) зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Таким чином, оскаржувана позивачем у даному позові бездіяльність відповідача, яка полягає, зокрема, у фактичній невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення, порушують гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном, з огляду на те, що чинне правове положення передбачає індексацію грошового забезпечення, відтак, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у виплаті індексації, доки відповідні положення є чинними.

Суд звертає увагу на те, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від наявність чи відсутність інформаційних роз`яснень або ж надання (ненадання) органом вищого рівня повноважень на виплату індексації грошового забезпечення, в той час як право на індексацію грошового забезпечення прямо гарантоване законом.

Отже, відсутність механізму нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за попередні періоди чи інші причини її невиплати жодним чином не впливають на наявність чи відсутність у позивача права на її отримання.

Посилання відповідача на те, що індексація поліцейським здійснюється лише з 01 листопада 2017 року, тобто після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року №782 «Про внесення зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення», якою абзацом 5 пункту 2 Порядку №1078, після слова «військовослужбовців» доповнено словом «поліцейських», суд оцінює критично, оскільки проведення індексації грошових доходів населення, у тому числі й поліцейських, прямо передбачено положеннями Законами України №580-VIII та №1282-ХІІ.

До того ж, суд зауважує, що положеннями частини другої статті 8 Закону №1282-ХІІ передбачено, що за наявності підстав, визначених цим Законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 липня 2020 року у справі №2140/1763/18, яка підлягає судом при вирішенні спору з огляду на вимоги частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Що стосується періоду, за який позивач просить суд зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення (з 19 лютого 2016 року по 31 жовтня 2017 року) суд звертає увагу на таке.

Так, фактичне функціонування Національної поліції України розпочато з дня набрання чинності Законом №580-VIII, тобто з 07 листопада 2015 року.

Відповідно, визначення працівникам Національної поліції посадових окладів уперше відбулося у листопаді 2015 року, а тому обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем встановлення посадових окладів - грудень 2015.

За даними Держстату України індекс споживчих цін (%), на підставі яких здійснюється розрахунок індексів для проведення індексації за грудень 2015 становив 100,7 %, опублікований в січні 2016 року. За січень 2016 індекс споживчих цін становив 100,9 %. За лютий 2016 року індекс споживчих цін - 99,6 %, за березень 2016 року індекс споживчих цін - 101,0 %, за квітень 2016 року індекс споживчих цін - 103,5 %.

Таким чином, поріг індексації 103% було перевищено у квітні 2016 року.

Як зазначалось вище, згідно з пунктом 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Оскільки показник індексу споживчих цін за квітень 2016 року, який перевищив поріг індексації 103%, був опублікований у травні 2016 року, то, відповідно, право на індексацію виникає з 01 червня 2016 року, тобто з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Аналогічної позиції щодо місяця, з якого у працівників Національної поліції України виникає право на індексацію після фактичного початку функціонування названого органу, дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у справах №240/25770/24 (постанова від 16 грудня 2025 року), №120/988/25 (постанова від 21 січня 2026 року).

Отже, саме з 01 червня 2016 року позивач має право на нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення, а не з 19 лютого 2016 року, як про це безпідставно зазначено у позові.

Суд зауважує, що згідно з частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте відповідачем у силу наведених вище положень законодавства не доведено виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.

З огляду на викладене, бездіяльність відповідача, яка полягала у невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року, є протиправною.

Оскільки право позивача на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за вказаний період є порушеним, то таке має бути відновленим.

Враховуючи наведене, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача у даних правовідносинах є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення під час проходження служби з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.

Отже, позов у цій частині підлягає частковому задоволенню.

Стосовно вимог позову про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати доплати за службу в нічний час за період з 19 лютого 2016 року по 31 січня 2018 року суд зазначає таке.

Як встановлено пунктом 4 статті 91 Закону №580-VIII, однією зі спеціальних умов особливого характеру служби в поліції для певних категорій поліцейських є служба у нічний час.

Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України визначені Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за №669/28799 (далі Порядок №260).

Пунктом 11 Розділу ІІ Порядку №260 передбачено, що поліцейським, які виконують службові обов`язки в нічний час, виплачується доплата за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час. Службою в нічний час вважається виконання поліцейськими службових обов`язків у період з 22.00 до 06.00. Підставами для виконання службових обов`язків у нічний час є графіки нарядів та чергувань, затверджені наказами керівників підрозділів органів поліції. Облік фактичного часу служби в нічний час для нарахування доплати здійснюється керівником підрозділу, у якому проходить службу поліцейський, шляхом оформлення довідки обліку несення поліцейськими служби в нічний час за формою, визначеною в додатку 1 до цих Порядку та умов, яка до 15 числа місяця, наступного після залучення поліцейських до несення служби в нічний час, подається до фінансового підрозділу. Доплата за службу в нічний час не має постійного характеру та виплачується поліцейським, залучення яких до служби в нічний час, підтверджене вказаними вище документами, за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць.

Відповідачем у ході судового розгляду цієї справи по суті не заперечувалось, що позивач у період служби в Управлінні патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції з 19 лютого 2016 року по 31 січня 2018 року включно відпрацював 133 нічних зміни.

Наведене підтверджується змістом листа Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції від 03 березня 2020 року №18Аз/41/21/02-2020.

Проте відповідач доплату за службу в нічний час протягом указаного періоду служби позивачу не здійснював, а тому суд приходить до висновку про допущення Департаментом патрульної поліції Національної поліції України протиправної бездіяльності, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 доплати за службу в нічний час протягом періоду служби з 19 лютого 2016 року по 31 січня 2018 року (133 нічних зміни).

Враховуючи наведене, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача у вказаній вище частині позовних вимог є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу доплату за службу у нічний час за період проходження служби з 19 лютого 2016 року по 31 січня 2018 року (133 нічних зміни).

Стосовно вимог позивача про стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України сум заборгованостей з доплати за службу у нічний час та індексації грошового забезпечення, то суд вважає їх передчасними та такими, що наразі не підлягають задоволенню, оскільки стягненню підлягають лише ті суми, які нараховані, але не виплачені.

Так, з матеріалів даної справи вбачається, що суми доплат за службу у нічний час за період служби з 19 лютого 2016 року по 31 січня 2018 року та індексації грошового забезпечення за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року відповідачем не нараховані, а тому вимоги про стягнення сум є передчасними.

Разом з цим, вирішуючи питання щодо ефективного захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах, суд вважає за доцільне зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Пунктом 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Суд зауважує, що вимоги про «стягнення» заборгованості та «зобов`язання нарахувати та виплатити» певні види грошового забезпечення є двома різними способами захисту порушеного права (що, окрім іншого, передбачає відмінний механізм їх виконання/реалізації). Адміністративний суд може, якщо вважатиме за потрібне, застосувати інший, аніж той, який зазначив позивач, спосіб захисту його прав та інтересів, який не суперечитиме закону і забезпечуватиме їхній ефективний захист. Вибір/застосування способу захисту порушених прав та інтересів детермінується через призму суті порушеного (суб`єктивного) права в рамках правовідносин, з яких виник спір. Тож результативним обраний спосіб захисту порушеного права (у контексті спірних правовідносин) буде тоді, коли існуватиме взаємозв`язок між порушенням (суб`єктивного права особи) та (дозволеним, прийнятним) способом його захисту, водночас останній сприятиме вичерпному його поновленню.

Відповідно, з огляду на висновки суду про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року та доплати за службу у нічний час за період служби з 19 лютого 2016 року по 31 січня 2018 року, у зв`язку з чим судом задоволено позов в указаній частині, а також зважаючи на передчасність вимоги позивача про стягнення на його користь сум заборгованостей із зазначених видів грошового забезпечення поліцейського, враховуючи положення частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України щодо права суду прийняти рішення про інший спосіб захисту порушених прав позивача з боку суб`єкта владних повноважень, за захистом яких він звернувся до суду, суд і вважає за необхідним у цій справі з метою ефективного захисту порушеного права позивача зобов`язати відповідача провести ОСОБА_1 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року та доплати за службу у нічний час за період проходження служби з 19 лютого 2016 року по 31 січня 2018 року.

Обраний судом спосіб захисту порушених прав позивача у даних правовідносинах не суперечить закону, забезпечує ефективний захист і поновлення таких прав.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то такі суд вважає передчасними, а, відтак, вони не підлягають задоволенню.

До указаного висновку суд дійшов, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України (у редакції на час виникнення спірних відносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Судом встановлено, що остаточного розрахунку з позивачем при звільненні не відбулося, що стало причиною виникнення спору між сторонами у цій справі.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 року в справі N 810/451/17 та від 26.02.2020 року в справі N 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі N 810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 13 травня 2020 року в справі N 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі N 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі N 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові) (висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12.08.2020 року в справі N 400/3151/19).

Відтак лише на момент припинення вказаного правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог. При цьому для того, щоб права працівника на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні вважалися порушеними закінченим складом правопорушення, суду необхідно встановити такі юридично значимі обставини як: 1) невиплата належних працівнику при звільненні сум; 2) проведення із ним остаточного розрахунку.

Тобто, лише факт проведення остаточного розрахунку дасть можливість для встановлення обсягу порушених прав. Інакше, навіть у випадку постановлення судом рішення про стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на дату судового рішення, спір не буде вирішений, адже за відсутності остаточного розрахунку права працівника на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні далі вважатимуться порушеними.

Суд, вирішуючи спір, дійшов до висновку про зобов`язання відповідача провести ОСОБА_1 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року та доплати за службу у нічний час за період проходження служби з 19 лютого 2016 року по 31 січня 2018 року. Тобто, спір щодо права на отримання грошового забезпечення у належному розмірі вирішено на користь позивача, а тому у відповідача після набрання рішенням законної сили та проведення відповідних розрахунків з позивачем виникне обов`язок щодо сплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. У випадку невиконання такого обов`язку у позивача виникне право на звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Рішення про стягнення певної суми суд може ухвалити лише у випадку нарахованої (визначеної) суми та за встановленим фактом не виплати суб`єктом владних повноважень нарахованої суми.

Таким чином, вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні може бути заявлена лише за відсутності спору про суму заборгованості з невиплачених сум, належних позивачу при звільненні, а тому оскільки наразі, на думку позивача, існує заборгованість з виплати грошового забезпечення (доплати за службу у нічний час та індексації грошового забезпечення), то така наразі є передчасною і, відповідно, задоволенню не підлягає.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За приписами частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1194,20 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в сумі 597,10 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, представником позивача було подано до суду заяву про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн.

У зв`язку з цим суд звертає увагу на таке.

Згідно частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано:

- договір про надання правничої допомоги від 03 червня 2020 року, укладений між адвокатом Мазуром О.В. та ОСОБА_1 ;

- Ордер на надання правової допомоги від 08 вересня 2020 року серії ВН №146293;

- квитанцію до прибуткового касового ордера №39/20/1 від 03 червня 2020 року про отримання адвокатом Мазуром О.В. від ОСОБА_1 суми 6000,00 грн на підставі договору про надання правничої допомоги від 03 червня 2020 року.

Проаналізувавши наведені документи, суд вважає, що такими підтверджується сплата позивачем адвокату коштів у розмірі 6000,00 грн за надання професійної правничої допомоги у цій справі.

Поряд з цим, суд наголошує, що при визначенні суми відшкодування судових витрат необхідно виходити з критерію розумності їхнього розміру.

У цій справі суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до стягнення суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, та беручи до уваги приписи частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить із такого:

- дана справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, є нескладною та розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження;

- розгляд справи проведено без участі сторін у порядку письмового провадження;

- справа, з огляду на правові підстави позову, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання чи опрацювання;

- по аналогічних правовідносинах наявна численна судова практика;

- позовні вимоги у даній справі підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №545/2432/16-а, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №911/2686/18 зазначено, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 14 липня 2021 року у справі №200/7763/19-а, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, усі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, установить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору з огляду на такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім цього, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на викладене, суд вважає, що сума витрат на правничу допомогу 6000,00 грн є неспіврозмірною із складністю справи та не відповідає критерію реальності понесених судових витрат.

На переконання суду, при підготовці позовної заяви у цій справі в суді адвокатом Мазуром О.В. не було витрачено значну кількість часу та зусиль, ним не виконано великого обсягу юридичної і технічної роботи, в тому числі і щодо аналізу законодавства, чинного на час виникнення спірних у цій справі відносин, а також викладу обставин справи, збирання та подання доказів на підтвердження заявлених ОСОБА_1 вимог.

У матеріалах цієї справи відсутні відомості про те, з урахуванням яких критеріїв та яким чином розраховано вартість наданих послуг, враховуючи фактично витрачений адвокатом час.

За таких обставин суд вважає, що сума коштів 6000,00 грн, сплачених позивачем адвокату за надану у цій справі правничу допомогу, є завищеною, необґрунтованою та не співмірною із виконаними адвокатом роботами. Такий розмір правничої допомоги є нерозумним та невиправданим.

Тому наявні підстави для зменшення заявленої до стягнення у розмірі 6000,00 грн суми витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, та зважаючи на наведені вище обставини, суд приходить до висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу до 3000,00 грн.

За таких обставин стягненню з відповідача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України як суб`єкта владних повноважень на користь позивача підлягають понесенні останнім судові витрати у загальній сумі 3597 грн 10 коп. (3000 грн 00 коп. витрати на професійну правничу допомогу та 597 грн 10 коп. сплачений судовий збір).

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 під час проходження служби в поліції у період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.

Зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати за службу у нічний час за період проходження служби з 19 лютого 2016 року по 31 січня 2018 року (133 нічних зміни).

Зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України провести нарахування та виплату ОСОБА_1 доплати за службу у нічний час за період проходження служби з 19 лютого 2016 року по 31 січня 2018 року (133 нічних зміни).

В задоволенні іншої частини вимог позову відмовити.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 597 грн 10 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 17 лютого 2026 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ); відповідач Департамент патрульної поліції Національної поліції України (вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, ).

Суддя О.П. Лелюк