Справа № 520/11906/24
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2026-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 р.Справа № 520/11906/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08.12.2025 р. (постановлену суддею Сліденко А.В.) в справі № 520/11906/24 за заявою ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання судового рішення в справі № 520/11906/24

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з заявою про зміну способу або порядку виконання рішення, в якій просив суд змінити спосіб виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2024 р. в справі № 520/11906/24 із зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити грошову допомогу на оздоровлення на стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь заявника кошти на суму 47238,58 грн. грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022, 2023 роки із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 р., 01.01.2021 р., 01.01.2022 р., 01.01.2023 р.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 08.12.2025 р. заяву про зміну способу і порядку виконання судового рішення в справі № 520/11906/24 залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08.12.2025 р. та задовольнити заяву позивача про зміну способу або порядку виконання рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного суду України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою технічного запису не здійснювалося.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 140 діб не отриманої відпустки як учаснику бойових дій, та допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022, 2023 роки з грошового забезпечення з використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2018; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити (з урахуванням проведених виплат) ОСОБА_1 грошову компенсацію за 140 діб не отриманої відпустки як учаснику бойових дій та допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022, 2023 роки з урахуванням висновків викладених у рішеннях Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 р. в справі № 520/4122/22, від 22.09.2023 р. в справі № 520/12928/23, від 06.02.2024 р. в справі № 520/22592/23, із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 р., 01.01.2021 р., 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. із одночасним відрахуванням 1,5 % військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. №44.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2024 р. в справі № 520/11906/24, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2024 р., позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 з приводу нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022, 2023 роки із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 р., станом на 01.01.2021 р., станом на 01.01.2022 р., станом на 01.01.2023 р.; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2020, 2021, 2022, 2023 роки із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 р., 01.01.2021 р., 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. з урахуванням раніше проведених платежів.

11.09.2025 р. Харківським окружним адміністративним судом видано позивачу виконавчий лист.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 12.09.2025 р. відкрито виконавче провадження №79093904 з виконання виконавчого листа №520/11906/24, виданого Харківським окружним адміністративним судом 05.09.2025 р. про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2020, 2021, 2022, 2023 роки із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 р., 01.01.2021 р., 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. з урахуванням раніше проведених платежів.

Листом від 07.11.2025 р. № 2266/ВФЗ ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив, що відповідачем складена довідка-розрахунок, сума якої увійшла в основні заявки-розрахунки на фінансування для виплати грошового забезпечення та підйомної допомоги військовослужбовцям, виконання рішень судів та видатків за КЕКВ 2800 «інші поточні видатки» за напрямом грошового забезпечення до Фінансово-економічного управління КСВ, а саме: заявка на грудень 2024 року від 05.12.2024 р. №2365; заявка на січень 2025 року від 06.01.2025 р. № 17; заявка на лютий 2025 року від 06.02.2025 р. №217; заявка на березень 2025 року від 06.03.2025 р. № 378; заявка на квітень 2025 року від 03.04.2025 р. № 559; заявка на травень 2025 року від 06.05.2025 р. № 777; заявка на червень 2025 року від 05.06.2025 р. № 943; заявка на липень 2025 року від 04.07.2025 р. № 1147; заявка на серпень 2025 року від 05.08.2025 р. № 1460; заявка на вересень 2025 року від 05.09.2025 р. № 1644; заявка на жовтень 2025 року від 06.10.2025 р. № 1980. Станом на момент звернення фінансування забезпечуючим фінансовим органом вище зазначених заходів за напрямком KERB 2800 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2024 р. не проведено. Виплати будуть проведені за умови відкриття асигнувань та фінансування заявки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 проведено нарахування виплат, про що видано довідку від 26.11.2025 р. № 2306/ВФЗ, відповідно до якої проведено перерахунок грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022, 2023 роки із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 р., 01.01.2021 р., 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. з урахуванням раніше проведених платежів, та визначено до виплати позивачу - 47238,58 грн.

Таким чином, відповідачем рішення суду виконано в частині нарахування коштів, та у зв`язку з відсутності бюджетних надходження для виплати зазначеної суми, судове рішення в частині виплати зазначених коштів не виконано.

Однак вважаючи, що виконання рішення суду у справі №520/11906/24 можливе лише в разі зміни способу і порядку виконання рішення суду, шляхом стягнення з боржника суми в розмірі 47238,58 грн. на користь позивача, заявник звернувся до суду з заявою про зміну способу та порядку виконання судового рішення.

Залишаючи без задоволення заяву про зміну способу та порядку виконання рішення в справі № 520/11906/24, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки запропонований заявником спосіб виконання судового рішення фактично змінює зміст резолютивної частини судового рішення, оскільки вимога про стягнення з відповідача недоотриманої грошової допомоги на оздоровлення не була предметом розгляду цієї справи.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган, державні підприємство, установа, організація.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 р. (в подальшому - Закон № 1404-VІІІ), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону № 1404-VIII, за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 1404-VIII, рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 378 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, установлених законом), - установити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Аналіз вищевказаної норми законодавства вказує, що підставою для застосування правил цієї норми є настання обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в адміністративній справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Неможливість виконання рішень зобов`язального характеру, боржником за яким є державний орган, відповідно до встановленого Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» порядку безспірного списання відповідних коштів із рахунків такого державного органу фактично призводить до неможливості їх виконання в цілому. Така обставина є підставою для зміни способу і порядку виконання судового рішення.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Порядок виконання судового рішення означає визначену у рішенні суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним/приватним виконавцем, спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі об`єктивної (безумовної) неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений судом.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального законодавства, викладений в постанові Верховного Суду від 24.07.2023 р. в справі № 420/6671/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2024 р. в справі № 520/11906/24, зокрема: зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу на оздоровлення за 2020, 2021, 2022, 2023 роки із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 р., 01.01.2021 р., 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. з урахуванням раніше проведених платежів.

Як вбачається з заяви ОСОБА_1 , заявник просить змінити спосіб і порядок виконання вищевказаного рішення, а саме із зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити грошову допомогу на оздоровлення на стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь заявника кошти на суму 47238,58 грн. грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022, 2023 роки із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 р., 01.01.2021 р., 01.01.2022 р., 01.01.2023 р.

Тобто, заявник фактично просить змінити резолютивну частину рішення суду з зобов`язального характеру на стягнення конкретної суми.

Судовим розглядом встановлено, що вимога про стягнення з відповідача нарахованої, проте невиплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021, 2022, 2023 роки із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 р., 01.01.2021 р., 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. не було предметом розгляду даної справи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що зобов`язання відповідача вчинити певні дії і стягнення з відповідача грошових коштів є різними за своєю суттю способами захисту прав та інтересів позивача, які обираються позивачем при поданні позову, а судом - при ухваленні рішення, та передбачають відмінний механізм виконання судових рішень.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений в постанові Верховного Суду від 27.02.2023 р. в справі № 340/6875/21.

Водночас, позивачем не надано доказів, які б вказували на ускладнення або неможливість виконання судового рішення.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує ту обставину, що відповідач не заперечує свого обов`язку виплатити суму нарахованої грошової допомоги на оздоровлення позивачу, а лише вказує на те, що така виплата буде здійснена при надходженні коштів з Державного бюджету.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що право стягувача на отримання певних виплат не може ставитися в залежність від бюджетних асигнувань, а державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань встановлених судовим рішенням.

Поряд з цим, у даному випадку йдеться не про право особи на зазначені виплати, а про правові підстави для зміни способу та порядку виконання судового рішення, зміна яких не захистить право позивача на отримання доплати, оскільки вона ставиться в залежність від відповідного бюджетного фінансування.

Отже, зазначені обставини не вказують на неможливість виконання судового рішення у цій справі саме через спосіб захисту, застосований судом при його ухваленні, та не надають достатніх правових підстав для застосування процесуального інституту зміни порядку і способу виконання судового рішення відповідно до ст. 378 Кодексу адміністративного судочинства України, а навпаки вказують на те, що така зміна призведе до зміни способу судового захисту у цій справі, що суперечить цільовому призначенню даного процесуального інституту.

Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення в справі № 520/11906/24 не підлягає задоволенню, оскільки фактично змінює зміст резолютивної частини судового рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08.12.2025 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08.12.2025 р. по справі № 520/11906/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 16.02.2026 року