Справа № 640/10038/21
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2026-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

17 лютого 2026 року

м. Київ

справа №640/10038/21

адміністративне провадження №К/990/4342/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача - Радишевської О.Р.,

суддів - Мацедонської В.Е., Смоковича М.І.,

перевіривши касаційну скаргу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року у справі №640/10038/21, за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про звільнення № 306/ОС-21 від 10 березня 2021 року в частині звільнення полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з посади начальника cектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту та наказ Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 11 березня 2021 року № 311/ОС-21 про внесення змін до наказу від 10 березня 2021 року №306/ОС-21;

- поновити полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 на службі в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді начальника cектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту з 12 березня 2021 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про звільнення № 306/ОС-21 від 10 березня 2021 року в частині встановлення премії за лютий 2021 року у розмірі 10% посадового окладу, за березень 2021 року 10% посадового окладу та зобов`язати Департамент з питань виконання кримінальних покарань встановити позивачу премію за лютий 2021 року у розмірі 130% посадового окладу, за березень 2021 року - 130% посадового окладу;

- стягнути з Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 березня 2021 року по день ухвалення рішення у справі, виходячи з середньоденної заробітної плати 802,82 грн за один календарний день служби;

- стягнути з Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року, позов задоволено частково:

- визнано протиправним і скасовано наказ Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 10 березня 2021 року № 306/ос-21 в частині звільнення полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з посади начальника сектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань з 12 березня 2021 року;

- стягнуто з Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2021 року по 11 червня 2025 року включно в сумі 1 053 803,68 грн, з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів;

- допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Сектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань з 12 березня 2021 року та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалами Верховного Суду від 18 грудня 2025 року, від 19 січня 2026 року касаційні скарги Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року у справі №640/10038/21 повернуто особі, яка їх подала.

29 січня 2026 року до Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла повторна касаційна скарга Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року у справі №640/10038/21.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку про необхідність залишення її без руху з таких підстав.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що приймаючи оскаржувані судові рішення судом першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального права та неповно з`ясовано обставини справи, а саме неправильно застосовано норми законодавства, що регулюють питання звільнення зі служби з Державної кримінально-виконавчої служби України, зокрема:

- статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»;

- положення статей 68, 77 Закону України «Про Національну поліцію»;

- пунктів 2, 5 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року « 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»;

- пункту 5 розділу І, пунктів 1-4 розділу Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України , затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року № 925/5.

Також скаржник указує на те, що з відкриттям касаційного провадження у цій справі, повноваження касаційного суду будуть реалізовані для виправлення судової помилки та недоліків судочинства, яка полягає у неправильному застосуванні судами норм матеріального права, а саме приписів статей 1-3 Закону, пункту 3 Порядку у взаємозв`язку із статтею 7 Закону.

Водночас Суд звертає увагу скаржника на те, що у касаційній скарзі містяться посилання на два Закони, Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та Закон України «Про Національну поліцію», скаржник не уточнює норми якого саме закону неправильно застосовано судами першої та апеляціійної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях (статей 1-3 Закону, пункту 3 Порядку у взаємозв`язку із статтею 7 Закону).

Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Проте скаржник не обґрунтував у чому саме полягала помилка судів першої та апеляційної інстанцій при застосуванні конкретної норми права, та як, на його думку, ця норма повинна застосовуватися, а також не обґрунтував підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо.)

Отже, за встановлених обставин, Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Таким чином, межі касаційного перегляду судових рішень обмежено підставами, на яких подається касаційна скарга, зазначеними скаржником, та викладеними в ухвалі суду підставами для відкриття касаційного провадження.

Отже, у разі незазначення в касаційній скарзі підстав (підстави), на якій подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав) (пункт 4 частини другої статті 330 КАС України), така касаційна скарга має бути залишена без руху.

Крім того, статтею 329 КАС України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється із дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів із дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.

З оскаржуваної постанови Шостого апеляційного адміністративного суду встановлено, що її було прийнято у відкритому судовому засіданні 03 листопада 2025 року та її повний текст складено 05 листопада 2025 року.

За таких обставин останнім днем строку на її касаційне оскарження є 05 грудня 2025 року.

Касаційну скаргу направлено скаржником до суду через підсистему «Електронний суд» 28 січня 2026 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження.

У касаційній скарзі скаржник просить поновити пропущений процесуальний строк, посилаючись на те, що вперше касаційну скаргу було подано в межах строку передбаченого статтею 329 КАС України. Проте вказана касаційна скарга та повторно подана були повернуті Верховним Судом скаржнику. Скаржник просить Суд урахувати, що повторно касаційні скарги подавалися в найкоротші строки, без суттєвих затримок та зайвих зволікань. Посилаючись на право повторного звернення з касаційною скаргою після її повернення, відповідач просить поновити строк на касаційне оскарження .

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для поновлення строку на касаційне оскарження, Суд виходить з такого.

На підставі даних комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» Судом установлено, що вперше касаційну скаргу направлено до Суду через підсистему «Електронний суд» 02 грудня 2025 року, тобто в межах строку визначеного статтею 329 КАС України. Водночас ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2025 року зазначену касаційну скаргу було повернуто особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України. Указана ухвала суду була отримана скаржником в його особистому кабінеті у підсистемі «Електронний суд» у цей же день о 17:19, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

31 грудня 2025 року скаржник повторно звернувся до Суду з касаційною скаргою на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року у справі №640/10038/21.

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2026 року зазначену касаційну скаргу було повернуто заявнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Зазначена ухвала суду про повернення касаційної скарги була отримана скаржником в його особистому кабінеті у підсистемі «Електронний суд» у цей же день о 16:21, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Приписами статті 44 КАС України встановлено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку касаційного оскарження, а також належного оформлення касаційної скарги.

При цьому, Суд зауважує, що відповідно до приписів частини третьої статті 328 КАС України, підстави пропуску строку касаційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання касаційної скарги.

Суд зауважує, що неодноразове повернення касаційної скарги не є безумовною підставою для поновлення строку на касаційне оскарження. Крім того, обставини, за яких суд касаційної інстанції вже повертав попередні касаційні скарги, були безпосередньо пов`язані з організаційною діяльністю заявника (неналежне оформлення).

Вирішуючи питання поновлення строку касаційного оскарження, суд оцінює дотримання строків звернення до суду не тільки на час подачі первісної касаційної скарги, а й з урахуванням усього проміжку часу до постановлення відповідної ухвали про поновлення або відмову у поновленні таких строків, тривалість строку пропущеного строку та обставини пропуску строку звернення до суду.

Водночас, як встановлено Судом відповідач, вже два рази звертався з касаційною скаргою у цій справі, проте через відсутність належних обґрунтувань підстав касаційного оскарження Верховним Судом було повернуто відповідні касаційні скарги.

Отож, зважаючи на значний пропуск строку на касаційне оскарження, клопотання скаржника про його поновлення з наведених підстав не можна вважати обґрунтованим, оскільки неодноразове невиконання вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та, як наслідок, повернення її заявнику не є поважною причиною пропуску такого строку, адже є такою, що залежить виключно від волі особи, яка подає касаційну скаргу, а тому не надає такій особі права у будь-який необмежений час після сплину строку касаційного оскарження реалізовувати право на оскарження судового рішення повторно.

За таких обставин зазначені скаржником причини пропуску строку на подання касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а отже, не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

З урахуванням наведеного Суд не вбачає підстав визнавати поважними причини пропуску строку на касаційне оскарження.

Відповідно до частини третьої статті 332 КАС України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 329 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, указані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає залишенню без руху із установленням скаржнику строку для усунення її недоліку шляхом подання до суду касаційної скарги в новій редакції із зазначенням підстав (підстави), на яких подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 КАС України підстави (підстав), з належним її обґрунтуванням; заяви про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням інших підстав для його поновлення, а також відповідних доказів на підтвердження викладених у заяві обставин.

Керуючись статтями 44, 248, 332 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску строку Департаментом з питань виконання кримінальних покарань на касаційне оскарження рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року у справі №640/10038/21.

Касаційну скаргу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року у справі №640/10038/21залишити без руху.

Надати скаржнику строк у десять днів із дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити, що у разі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, будуть визнані судом неповажними, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

У разі невиконання вимог ухвали в іншій частині в установлений судом строк касаційна скарга разом із доданими до неї матеріалами буде повернута скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач: СуддіО.Р. Радишевська В.Е. Мацедонська М.І. Смокович