Справа № 520/31220/25
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 р.Справа № 520/31220/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Семененко М.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025, головуючий суддя І інстанції: Лук`яненко М.О., повний текст складено 19.12.25 по справі № 520/31220/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області треті особи Національна поліція України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - ГУНП в Харківській області), третя особа : Національна поліція України, в якому просить суд:

визнати протизаконним наказ ГУНП в Харківській області від 10.03.2022 № 446 про призначення службового розслідування;

скасувати наказ ГУНП в Харківській області від 10.03.2022 № 446 про призначення службового розслідування відносно ОСОБА_1 ;

визнати протизаконним висновок службового розслідування відносно ОСОБА_1 призначеного наказом ГУНП в Харківській області від 10.03.2022 № 446;

скасувати висновок службового розслідування відносно ОСОБА_1 призначеного наказом ГУНП в Харківській області від 10.03.2022 № 446;

визнати протизаконним наказ ГУНП в Харківській області від 13.03.2022 № 203 про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції;

скасувати наказ ГУНП в Харківській області від 13.03.2022 № 203 про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції;

визнати протизаконним наказ ГУНП в Харківській області від 13.03.2022 № 145о/с в редакції наказу від 03.10.2022 № 472о/с про виконання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції ОСОБА_1 ;

скасувати наказ ГУНП в Харківській області від 13.03.2022 № 145о/с в редакції наказу від 03.10.2022 № 472о/с про виконання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції ОСОБА_1 та поновити з 14.03.2022 у займаній посаді інспектора-чергового чергової частини сектору моніторингу Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області;

зобов`язати ГУНП в Харківській області сплатити ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 позовну заяву залишено без руху з підстав порушення позивачем місячного строку звернення до адміністративного суду, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України.

15.12.2025 від позивача до суду надійшла заява про поновлення строку звернення до суду, якою позивач просить суд визнати відсутність пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом прав та законних інтересів у справі про звільнення з публічної служби та прийняти позовну заяву від 28.11.2025 у справі № 520/31220/25 до розгляду.

В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що він був звільнений з публічної служби у вихідний день у неділю 13.03.2022 в день, коли не працював на робочому місці за займаною посадою інспектора-чергового чергової частини Харківського районного управління поліції № 2 Головного управління національної поліції в Харківській області (далі ХРУП № 2) та не знаходився у м. Харків у зв`язку з самостійною евакуацією своєї родини. Роботодавець в день звільнення 13.03.2022 та в період з дня звільнення до дня подання 27.11.2025 позивачем до суду позовної заяви, не направляв (не вручав) рекомендованим листом з повідомленням на адресу проживання позивача копію (витяг) наказу про звільнення. Вказує, що позивач подав позовну заяву від 28.11.2025 в межах місячного строку звернення до суду визначеного приписами частини п`ятої статті 122 КАС України від дня 28.10.2025, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав у частині невідповідності підстави звільнення з поліції 13.03.2022 «у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України» .

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 заяву позивача про поновлення строків звернення до суду від 15.12.2025 залишено без задоволення. Позовну заяву повернуто.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що апелянту з 02.03.2022 нова фактична адреса розташування відповідача була не відома, адже відповідачем вона приховувалась, як захід безпеки. В період з 02.03.2022 до дня звільнення 13.03.2022 зі службових джерел інформації нова фактична адреса розташування відповідача позивачу також була не відома, відповідачем адреса не повідомлялась. Зазначає, що на офіційному вебпорталі Національної поліції України за посиланням npu.gov.ua з 02.03.2022 була також відсутня інформація про нові фактичні адреси розташування відповідача. Вказує, що апелянт був звільнений у вихідний день у неділю 13.03.2022, в день, коли не знаходився (не працював) на робочому місці за займаною посадою інспектора чергового чергової частини сектору моніторингу ХРУП № 2. Зазначає, що апелянт знав про своє звільнення 13.03.2022, не оскаржував у місячний строк з дня звільнення подію звільнення та не оскаржує позовом від 28.11.2025 у справі № 520/31220/25, адже індивідуально для апелянта подія звільнення є лише зміною статусу з працівника (поліцейського) на статус пенсіонера Національної поліції України та є логічним завершенням довготривалої трудової діяльності з сумлінного служіння Українському народові. За відсутності у будь-яких офіційних джерелах інформації відомостей про нові фактичні адреси розташування відповідача 05.03.2025 апелянт цінним листом з повідомленням про вручення особисто звернувся з заявою вимогою до голови Національної поліції України про вручення вперше апелянту для ознайомлення також цінним листом з повідомленням про вручення усіх виданих відповідачем у паперовій формі документів щодо звільнення апелянта, у тому числі копії (витягу) наказу про звільнення від 13.03.2022, паперової трудової книжки та інших документів за для реалізації апелянтом своїх конституційних прав. 10.05.2025 відповідач вручив апелянту рекомендований лист з рішенням про відмову у врученні копії (витягу) наказу про звільнення від 13.03.2022, вручив апелянту паперову трудову книжку НОМЕР_1 та військово обліковий документ у паперовій формі. Апелянт звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою від 15.07.2025 у справі № 520/18739/25 у зв`язку з протизаконною бездіяльністю відповідача від 10.05.2025 (день одержання відмови відповідача) щодо вручення вперше для ознайомлення засобами поштового зв`язку цінним листом з повідомленням про вручення оформлені відповідно до законодавства України у паперовій формі копії (витягу) наказу про звільнення від 13.03.2022 № 145о/с та копії (витягу) наказу про звільнення від 03.10.2022 № 472о/с. 28.10.2025 у межах апеляційного провадження Другого апеляційного адміністративного суду у справі № 520/18739/25 відповідач подав відзив на апеляційну скаргу з письмовими доказами в електронних копіях та вперше ознайомив апелянта з електронними копіями та змістом витягів з наказу про звільнення від 13.03.2022 № 145о/с та наказу від 03.10.2022 № 472о/с. Тобто, 28.10.2025 є тим днем, коли апелянт набув об`єктивної можливості дізнатися про порушення своїх прав лише у межах апеляційного провадження Другого апеляційного адміністративного суду у справі № 520/18739/25. На день подання даної апеляційної скарги у справі № 520/31220/25 судом першої інстанції у справі № 520/18739/25 після апеляційної інстанції та продовження розгляду ще не відкрито провадження в адміністративній справі і апелянту не вручені витяги з двох зазначених наказів про звільнення у паперовій формі, а також інші у паперовій формі створені/видані відповідачем документи з обґрунтування підстави (причини) звільнення, яка не відповідає фактичним обставинам звільнення. Посилається на те, що апелянт в період з 13.03.2022 по 28.10.2025 обґрунтовано вважав, що був звільнений відповідачем 13.03.2022 без своєї участі та особистої присутності за вказаних фактичних обставин та на підставі поданого 08.03.2022 відповідачу (ХРУП № 2) рапорту за підставою, яка за формою та змістом відповідала нормам спеціального та загального законодавства України з врахуванням особливих обставин правових режимів надзвичайного стану (у Харківській області) та воєнного стану, бойових дій на території Салтівського району Харківської міської територіальної громади за адресою проживання родини апелянта. Вказує, що суд першої інстанції не намагався встановити за вказаних апелянтом фактичних обставин подію, з якою пов`язаний початок перебігу місячного строку звернення до суду у справі № 520/31220/25 щодо скасування наказів відповідача в частині підстави звільнення. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що непереборні та об`єктивні перешкоди/труднощі, які не залежали від волі апелянта, були на стороні відповідача (у тому числі управління кадрового забезпечення), який з 02.03.2022 навмисно приховує свою адресу фактичного розташування як захід безпеки бо зазнав двічі ракетного обстрілу та руйнування адміністративних будівель апарату Головного управління національної поліції в Харківській області. Отже апелянт з 14.03.2022 (з першого дня після звільнення) не міг своїми активними діями, особистим прибуттям, реалізувати презумпцію можливості та обов`язку знати про стан своїх прав за вказаної об`єктивної обставини.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому проти її задоволення заперечував та просив відмовити. Зазначає, що позивачем не надано до суду жодних доказів того, що йому заважало у період з 13.03.2022 чи з 03.10.2022 звернутися до відповідача з питання перевірки причин звільнення зі служби в поліції. Отже, у даному конкретному випадку позивач за власною волею зволікав зі зверненням до суду із даним позовом, зазначена бездіяльність позивача свідчить про байдуже ставлення позивача до процесуальних строків. Вказує, що позивач не міг не знати про своє звільнення, з огляду на припинення проходження служби, невихід в подальшому на службу та відсутність нарахування грошового забезпечення.

Від ОСОБА_1 , до суду надійшла відповідь на відзив, у якій просить відмовити в задоволенні відзиву ГУНП в Харківській області, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Від третьої особи, Національна поліція України, до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому проти її задоволення заперечував та просив відмовити. Зазначає, що позивач звільнений зі служби в поліції 13.03.2022, про що знав і не оскаржував таке у місячний строк, про що сам заявляє (абзац 9 апеляційної скарги від 05.01.2026). Вказує, що ОСОБА_1 не був позбавлений можливості звернутись до відповідача задля отримання оскаржуваних наказів ще у 2022 році шляхом направлення запитів, звернень на електронну пошту ГУНП в Харківській області чи на юридичну адресу, яка офіційно є незмінною до сьогодні. Посилається на те, що ОСОБА_1 не був позбавлений можливості звернутись до суду із позовом про оскарження незаконного звільнення не маючи таких наказів на руках. Вказує, що апелянт після березня 2022 лише один раз отримав грошове нарахування на карту АТ КБ «ПриватБанк» із цільовим призначенням «Зарплата ГУНП в Харківській області», що також є підставою вважати про порушення прав на отримання заробітної плати, та звернутись про захист прав як мінімум у квітні травні 2022. Зазначає, що апелянт долучив як доказ скріншот з інформацією переписки колег з мобільного телефону, зокрема графік чергування на березень з якого вбачається, що останній знав і розумів, що і після 08.03.2022 його планово включено до графіку чергувань. Вказує, що апелянт долучив як доказ скріншот з переписки з безпосереднім керівником (зі слів ОСОБА_1 це рапорт), в якому заявляє про фактичні обставини, що унеможливлюють подальшу службу та виконання функціональних обов`язків, бо вивозить свою сім`ю в безпечне місце, при цьому зобов`язується повернутись, при цьому в апеляційній скарзі заявляє що обґрунтовано вважав, що його буде звільнено, разом з тим підставами звільнення не цікавився, наказ про звільнення не намагався отримати. Посилається на те, що позивач має більш як 27 років вислуги, та розумів, що рапорт це відповідний документ із конкретними вимогами, який подається не до безпосереднього керівника, а до прямого, зокрема начальника ГУНП в Харківській області і повинен бути погоджений відповідним чином, а не просто із відпискою «ОК». Також зазначає, що із заявами про отримання документів та із позовом про скасування наказів про звільнення та поновлення на службі в поліції позивач звернувся майже через три роки після звільнення. Зазначає, що позивач не надав жодних доказів з підтвердженням того, що він був позбавлений можливості раніше дізнатись підстави звільнення та оскаржити накази про звільнення, якщо б був не згоден з такими.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 294 КАС України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що з 13.03.2022 позивач не міг не знати про своє звільнення. При цьому, суду не надано доказів його звернення до відповідача з 13.03.2022 чи з 03.10.2022 до дати початку вчинення позивачем дій спрямованих на захист своїх потенційно порушених прав, з зазначених питань в більш стислі строки. Водночас, позивачем не надано до суду жодних доказів того, що йому заважало у період з 13.03.2022 чи з 03.10.2022 звернутися до відповідача з питання перевірки причин звільнення зі служби в поліції. Отже, у даному конкретному випадку позивач за власною волею зволікав зі зверненням до суду із даним позовом, зазначена бездіяльність позивача свідчить про байдуже ставлення позивача до процесуальних строків. Суд зазначив, що ані у позові, ані у поданій заяві позивачем не викладено жодних юридично спроможних аргументів та не подано жодних доказів існування об`єктивних перепон/перешкод (істотних труднощів чи значних ускладнень) для вчинення процесуальної дії з подачі позову до суду в частині згаданих вище вимог у межах місячного строку звернення до суду, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про повернення позовної заяви, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини третьої статті 9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з пунктом 17 частини 1 статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Так, проходження служби в поліції врегульоване спеціальними законами - Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі Закон України № 580-VIII) та Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 № 2337-VIII (далі Статут, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення (частина 2 статті 77 Закону України № 580-VIII).

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Загальні правила, закріплені у нормах адміністративного процесуального законодавства, передбачають обчислення строку звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цих прав, свобод, інтересів.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною другою статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (частина 4 статті 122 КАС України).

Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Також за змістом частини першої статті 24 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення протягом місяця з дня його виконання (реалізації) шляхом подання рапорту до прямого керівника особи, яка застосувала дисциплінарне стягнення, а також шляхом звернення до суду в установленому порядку.

Отже, положення частини першої статті 24 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» не заважало зацікавленій особі звернутись безпосередньо до суду для захисту своїх прав та інтересів та не може розглядатись як альтернатива звернення до суду.

Аналогічна правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 260/1893/19, і колегія суддів не знаходить підстав для відступу від неї.

У постанові від 05.02.2020 у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

Слід зазначити, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Згідно з частиною 2 статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. У разі неподання особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Водночас для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом трьох років від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

При визначенні початку строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Вищевказані правові висновки відображені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.02.2021 при розгляді справи № 9901/141/20.

Колегія суддів зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Верховний Суд в рамках справи № 640/20314/20 (постанова від 02.12.2021) досліджуючи питання щодо поважності причин пропуску процесуального строку зазначив, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Правова позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 120/5780/20-а.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою» (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява № 45783/05).

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява № 23436/03, пункт 30 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» від 30.05.2013, заява № 49069/11).

Відповідно до матеріалів справи, предметом даного позову є вимоги про визнання протизаконним та скасування : наказу ГУНП в Харківській області від 10.03.2022 № 446 про призначення службового розслідування відносно ОСОБА_1 ; висновку службового розслідування відносно ОСОБА_1 призначеного наказом ГУНП в Харківській області від 10.03.2022 № 446; наказу ГУНП в Харківській області від 13.03.2022 № 203 про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції; наказу ГУНП в Харківській області від 13.03.2022 № 145о/с в редакції наказу від 03.10.2022 № 472о/с про виконання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції ОСОБА_1 та поновлення з 14.03.2022 у займаній посаді інспектора-чергового чергової частини сектору моніторингу Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області;

Ключові мотиви позивача, викладені в обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду, зводяться до того, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували ознайомлення його із оскаржуваними наказами. Позивач зазначає, що він був звільнений з публічної служби у вихідний день у неділю 13.03.2022 в день, коли не працював на робочому місці за займаною посадою інспектора-чергового чергової частини Харківського районного управління поліції № 2 Головного управління національної поліції в Харківській області та не знаходився у м. Харків у зв`язку з самостійною евакуацією своєї родини, а також на те, що роботодавець в день звільнення 13.03.2022, в період з дня звільнення до дня подання 27.11.2025 позивачем до суду позовної заяви не направляв (не вручав) рекомендованим листом з повідомленням на адресу проживання позивача копію (витяг) наказу про звільнення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.10.2023 у справі № 990/139/23, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача.

У даному випадку з дати звільнення позивача зі служби до моменту звернення до суду з даним позовом минуло більше ніж три роки.

Отже, з 13.03.2022 позивач не міг не знати про своє звільнення. При цьому, суду не надано доказів його звернення до відповідача з 13.03.2022 чи з 03.10.2022 до дати початку вчинення позивачем дій спрямованих на захист своїх потенційно порушених прав (27.11.2025) з зазначених питань в більш стислі строки.

Позивачем не надано до суду жодних доказів того, що йому заважало у період з 13.03.2022 чи з 03.10.2022 звернутися до відповідача з питання перевірки причин звільнення зі служби в поліції.

Отже, у даному конкретному випадку позивач за власною волею зволікав зі зверненням до суду із даним позовом, зазначена бездіяльність позивача свідчить про байдуже ставлення позивача до процесуальних строків.

Відтак, позивач впродовж періоду з березня 2022 по листопад 2025 року мав об`єктивну та реальну можливість звернутись із позовом до суду.

При цьому, в апеляційній скарзі позивач зазначає, що : «Апелянт в період з 13.03.2022 по 28.10.2025 обґрунтовано вважав, що був звільнений відповідачем 13.03.2022 без своєї участі та особистої присутності за вказаних фактичних обставин та на підставі поданого 08.03.2022 відповідачу (ХРУП № 2) рапорту за підставою, яка за формою та змістом відповідала нормам спеціального та загального законодавства України з врахуванням особливих обставин правових режимів надзвичайного стану (у Харківській області) та воєнного стану, бойових дій на території Салтівського району Харківської міської територіальної громади за адресою проживання родини апелянта громадян України Українського народу».

Верховним Судом в постанові від 23.04.2020 № 813/3756/17 зазначено, що особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що долучений як доказ до позовної заяви та апеляційної скарги, скріншот з переписки з безпосереднім керівником від 08.03.2022, який позивач вважає рапортом і в якому заявляє про фактичні обставини, що унеможливлюють подальшу службу та виконання функціональних обов`язків, бо вивозить свою сім`ю в безпечне місце, при цьому зобов`язується повернутись, не є рапортом про звільнення в розумінні Закону України «Про Національну поліцію».

Також, колегія суддів зазначає, що позивач, вважаючи, що направлене ним 08.03.2022 у месенджері «WhatsApp» текстове повідомлення особисто начальнику ХРУП № 2 є рапортом, жодного разу не поцікавився результатом розгляду поданого рапорту.

Щодо посилань позивача на те, що відповідач не направляв (не вручав) рекомендованим листом з повідомленням на адресу проживання позивача копію (витяг) наказу про звільнення, колегія суддів зазначає наступне.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та триває на момент розгляду даної адміністративної справи.

Загальновідомими є обставини, що місто Харків та Харківської область починаючи з 24.02.2022 до осені 2022 року зазнавали постійних артилерійських та ракетних обстрілів, а також входили до переліку територій ведення активних бойових дій.

Колегія суддів зазначає, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21.

Згідно з долученими представником відповідача до матеріалів справи копіями рапорту, довідок, 08.03.2022 майор поліції Носов Ю.М. - інспектор черговий чергової частини сектору моніторингу Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області на службу не вийшов.

За даним фактом наказом ГУНП в Харківській області від 10.03.2022 № 446 було призначено службове розслідування, за результатом якого, факт вчинення дисциплінарного проступку з боку майора поліції ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження.

За вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось у порушенні вимог пункту 1 частини 1 статті 18, пункту 24 частини 1 статті 23, частини статті 24 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 6 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, наказом ГУНП в Харківській області від 13.03.2022 № 203 до майора поліції ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Наказом ГУНП в Харківській області від 13.03.2022 № 145 о/с вищевказане дисциплінарне стягнення було реалізоване та ОСОБА_1 був звільнений зі служби в НПУ за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліції України».

Як зазначає відповідач, 31.03.2022 старшим інспектором сектору кадрового забезпечення Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області на мобільний месенджер WhatsApp позивачу було направлено витяг з наказу про звільнення від 13.03.2022 № 145 о/с та лист-повідомлення, що підтверджується знімком екрана мобільного телефону.

Відповідач, також зазначає, що відповідно до записів книги нарядів Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області, 05.03.2022 ОСОБА_1 отримав та мав при собі табельну вогнепальну зброю пістолет Макарова (ПМ) серії НОМЕР_2 , 1976 року випуску, два магазини та 16 набоїв калібру 9 мм, які після звільнення зі служби не здав. З метою повернення зазначеного озброєння до Харківського РУП № 2, працівниками управління неодноразово здійснювалися телефонні дзвінки на мобільний номер, який належить ОСОБА_1 , однак позивач не відповідав на вказані виклики. 04.04.2022 стало відомо, що табельна зброя ПМ (пістолет Макарова) серії НОМЕР_2 , два магазини та 16 набоїв калібру 9 мм знаходяться у черговій частині УОАЗОР ГУНП в Полтавській області.

Відповідач зазначає, що 23.04.2022 старшим інспектором сектору кадрового забезпечення Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області на мобільний месенджер WhatsApp позивачу повторно направлено витяг з наказу про звільнення від 13.03.2022 № 145 о/с та лист-повідомлення, що підтверджується знімком екрана мобільного телефону.

Верховний Суд у постанові від 29.11.2024 у справі № 420/6633/23 звернув увагу на те, що в месенджері «WhatsApp» наявна можливість абонента отримувати звіти про прочитання надісланих повідомлень (зафарбовані позначки свідчать, що користувач прочитав повідомлення).

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач за викладених обставин принаймні міг довідатися про такий наказ з часу відкриття повідомлення.

Додатково колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у постановах від 13.07.2020 у справі № 753/10840/19, від 18.02.2021 у справі № 442/3516/20 надані сторонами скрін-шоти повідомлень з телефону та планшету, роздруківки з «Viber» фактично визнав належними та допустимими доказами, які досліджені судами у їх сукупності та яким надана належна правова оцінка.

Також Верховний Суд у постановах від 17.04.2020 у справі № 905/2319/17, від 25.03.2020 у справі № 570/1369/17, від 27.11.2019 у справі № 1540/3778/18 дійшов висновку, що переписка у «Viber», «Skype» та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах.

На думку колегії суддів, у розглядуваному випадку, відповідач надав докази вжиття ним всіх можливих заходів з використанням доступних у ситуації, що склалася, засобів для доведення змісту оскаржуваних наказів до відома позивача, однак позивач своєю поведінкою свідомо уникав спілкування з посадовими особами відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 25.11.2025 у справі № 360/481/24.

Колегія суддів зазначає, що позивач не спростовує факт отримання оскаржуваних наказів засобами телекомунікаційного зв`язку.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що, як зазначає позивач в позовній заяві та апеляційній скарзі : « у свій вихідний день 08.03.2022 о 17 годині 51 хвилині через мережу Інтернет у месенджері «WhatsApp» направив текстове повідомлення з рапортом особисто начальнику ХРУП № 2 полковнику поліції Дводненко С.В. з наступним текстом українською мовою: «Сергій В`ячеславович! Я рятую від смерті-евакуюю з місця проживання свою родину двох дітей (4 та 11 років), дружину, 70-річну тещу, та брата дружини інваліда 2 групи так як біля наших жилих будинків рвуться снаряди і допомогти їм усім з вивозом нікому окрім мене. Інших близьких родичів у мене та у них у цьому світі немає, сподіватися їм, окрім мене немає на кого! Я більше не можу стримувати їх істерику через страх зальоту до квартири снаряду або руйнування будинку. Виводжу їх самостійно, не сподіваючись на дуже невизначену та ненадійну пропозицію СКЗ Губа евакуація невідомо коли та невідомо куди і тільки дітей з дружиною! Я зобов`язуюсь повернутись у найкоротший строк як тільки оселю у безпечному місці свою родину! З повагою до Вас! Сподіваюсь на розуміння!!!». Вказує, що на поданий рапорт отримав зворотній зв`язок 08.03.2022р. о 18 годині 03 хвилини начальника ХРУП № 2 ОСОБА_2 зі згодою (текстове повідомлення «ОК» у месенджері «WhatsApp»).

Тобто, самим позивачем підтверджено свій засіб комунікації з відповідачем за допомогою месенджеру «WhatsApp».

Також, колегія суддів зазначає, що на момент прийняття оскаржуваного наказу позивач був майором поліції та проходив службу в Національній поліції України.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про Національну поліцію» поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань. Кожен має право в будь-який час звернутися за допомогою до поліції або поліцейського.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 , як поліцейський, який склав Присягу на вірність Українському народові та сумлінність виконання службових обов`язків, на виконання Закону України «Про Національну поліцію» та Дисциплінарного статуту Національної поліції України, мав вживати всіх можливих заходів з метою виконання повноважень необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в постанові від 25.04.2024 в справі № 520/5388/22 Верховний Суд вказував на те, що сам факт того, що поліцейський не заперечує факт своєї відсутності у відповідний період у місці несення служби, нівелює хиби службового розслідування, у тому числі і в аспекті надання поліцейським пояснень дисциплінарній комісії.

Верховний Суд в постанові від 11.11.2021 у справі № 260/611/21 зазначив, що : «... реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою. При цьому, отримання позивачем листа відповідача від 10.12.2020 № 1723/02-12 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку».

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.03.2024 у справі № 200/189/23.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів зазначає, що позивач мав можливість вжити своєчасних заходів щодо захисту своїх порушених прав в межах установленого КАС України місячного строку звернення до адміністративного суду, але не скористався таким за відсутності поважних причин. Доказів протилежного суду не надано.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що адміністративний позов подано з пропуском встановленого законом строку, а підстави для його поновлення відсутні, оскільки будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що за таких умов в суду першої інстанції були достатні та належні підстави для повернення позовної заяви.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що встановлені у цій справі обставини не свідчать про застосування судом першої інстанції надмірного формалізму під час вирішення питання про поновлення процесуального строку на звернення до суду із цим позовом, про що вказує скаржник в апеляційній скарзі.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведені положення процесуального законодавства та встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу у справі слід залишити без змін.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 по справі № 520/31220/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий М.О. Семененко