Справа № 300/3650/25
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2026-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 300/3650/25 пров. № А/857/32928/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Затолочного В. С., Обрізка І. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року (головуючий суддя Могила А.Б., м. Івано-Франківськ) у справі № 300/3650/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, бездіяльності та рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, в якій просить визнати протиправними дії Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області щодо присвоєння сину позивача ОСОБА_2 прізвища ОСОБА_3 ; визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо утримання ОСОБА_2 на військовій службі, і як наслідок позбавлення позивача права на догляд на непрофесійній основі; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 та Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області привести дані по сину позивача до належних, а саме замінити прізвище ОСОБА_3 на ОСОБА_4 ; скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 про мобілізацію ОСОБА_2 ; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 видати ОСОБА_2 новий військовий квиток, а виданий - знищити та забезпечити позивача правом на догляд на непрофесійній основі зі сторони ОСОБА_2 ; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 надати ОСОБА_2 відстрочку від мобілізації згідно з п.13 ч.2 ст.26 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служби ОСОБА_2 на підставі п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу через сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема у зв`язку з наявністю одного зі своїх батьків із числа осіб з інвалідністю ІІ групи; відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі не менше 100000 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що помилка щодо прізвища сина позивача допущена Управлінням державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, бо при видачі паспорта сину позивача до нього протиправно вписали прізвище « ОСОБА_3 » замість правильного « ОСОБА_4 ». Вважає, що протиправні дії та бездіяльність відповідачів позбавили передбаченого законодавством догляду позивача на непрофесійній основі, які вправі був здійснювати син позивача, тому відповідачів слід зобов`язати привести дані про сина позивача до належних, тобто видати йому правильний паспорт. Вважає, що у зв`язку із цим слід також скасувати рішення про мобілізацію особи з повними даними ОСОБА_2 , оскільки така особа юридично навіть не народжена. Вказує, що він є особою з інвалідністю ІІ групи, потребує постійного стороннього догляду, на який має право згідно із Законом України «Про соціальні послуги». але позбавлений такого догляду через мобілізацію сина, якому обов`язкова має бути надана відстрочка згідно з п.13 ч.2 ст. 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Зазначає, що через допущену помилку у прізвищі при видачі паспорта громадянина України син позивача незаконно мобілізований, наразі він не може звільнитися з військової служби, відповідно його батько не може отримати постійний догляд як особа з інвалідністю ІІ групи. Наголошує, що позивач, маючи намір отримати догляд на непрофесійній основі, який повинен надавати йому його син, правомірно просив суд визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо утримання ОСОБА_2 на військовій службі та звільнити його з військової служби.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області подало письмовий відзив на апеляційну скаргу, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №211652 від 16.01.2023 (а.с.8-9,11).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в с.Колінки, Городенківський район, Івано-Франківська область, про що складений відповідний актовий запис №17 від 13.07.1994. Його батьком зазначений ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_5 (а.с.13).

Оскільки позивач є особою з інвалідністю, що потребує постійного стороннього догляду, та позбавлений такого догляду через мобілізацію сина, який не може звільнитися з військової служби через допущену помилку у прізвищі при видачі паспорта громадянина України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус від 20 листопада 2012 року №5492-VI (далі Закон №5492-VI) визначено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

У частині п`ятій статті 21 Закону №5492-VI зазначено, що оформлення паспорта громадянина України здійснюється розпорядником Реєстру. Прийняття заяв-анкет для внесення інформації до Реєстру, видача паспорта громадянина України здійснюються розпорядником Реєстру або уповноваженими суб`єктами, передбаченими пунктами 4 і 4-1 частини першої статті 2 цього Закону.

Кабінет Міністрів України 25.03.2015 прийняв постанову №302 Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України.

Пунктом 6 Порядку визначено, що обмін паспорта здійснюється, в тому числі, у разі виявлення помилки в інформації, внесеній до паспорта (підпункт 3).

Відповідно до підпункту 1 пункту 7 Порядку встановлено, що оформлення (в тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються особі, яка досягла 14-річного віку, на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.

У пункті 14 Порядку зазначено перелік інформації про особу, на ім`я якої оформляється паспорт, яка вноситься до заяви-анкети.

Згідно із пунктом 26 Порядку після формування заяви-анкети працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта друкує її та надає заявнику для перевірки правильності внесених до заяви-анкети відомостей. Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування.

У разі виявлення помилок у заяві-анкеті працівник територіального органу/ територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта вносить до неї відповідні виправлення.

Відповідно до пункту 27 Порядку після перевірки заявник власним підписом підтверджує правильність внесених до заяви-анкети відомостей про особу. Якщо заявник через стійкі фізичні, психічні, інтелектуальні або сенсорні порушення не може підтвердити власним підписом правильність таких відомостей, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта робить відмітку про неможливість такого підтвердження та засвідчує правильність внесених до заяви-анкети відомостей про особу власним підписом.

Пунктом 21 Порядку визначено, що у разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими паспорт підлягає обміну (крім закінчення строку дії паспорта або обміну паспорта зразка 1994 року за бажанням), документи для його обміну подаються протягом одного місяця з дати настання таких обставин (подій) .

Отже, у разі виникнення обставин, які зумовлюють обмін паспорта громадянина України, у тому числі внесення помилкових даних до паспорта, особа зобов`язана особисто звернутися із заявою-анкетою до територіального підрозділу ДМС подавши при цьому відповідні підтверджуючі документи.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.02.2017 ОСОБА_2 (син позивача) звернувся до Городенківського відділу УДМС в Івано- Франківській області із заявою-анкетою № 383502, у якій просив внести до Єдиного державного демографічного реєстру відповідну інформацію про нього (прізвище, ім`я, по батькові), у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України (у формі ІД-картки), замість втраченого попереднього.

ОСОБА_2 власним підписом підтвердив правильність внесених до заяви-анкети №383502 від 28.02.2017 відомостей до ЄДДР про його особу, зокрема, прізвища - « ОСОБА_3 », що не заперечується сторонами, внаслідок чого було виготовлено паспорт громадянина України за № НОМЕР_2 , який виданий 14.03.2017.

04.05.2018 ОСОБА_2 вкотре підтвердив заявою-анкетою №10197167 про виготовлення закордонного паспорта правильність внесених відомостей про його особу, засвідчуючи своїм підписом (а.с.49-51).

У матеріалах справи відсутні відомості, що з моменту подання заяви-анкети № 383502 (28.02.2017) ОСОБА_2 звертався із новими особистими заявами-анкетами відносно оформлення паспорта громадянина України у зв`язку з обміном паспорта за № НОМЕР_2 , що виданий 14.03.2017 із підстав виявленої помилки в інформації, внесеної до даного паспорта до Управління державної міграційного служби у встановленому законодавством порядку.

Колегія суддів наголошує, що ОСОБА_2 не позбавлений права особисто звернутися із заявою-анкетою до територіальних підрозділів ДМС відносно обміну паспорта громадянина України за № НОМЕР_2 із підстав виявленої помилки в інформації, внесеній до даного паспорта, яку особисто підтвердив власним підписом у заяві-анкеті № 383502 та №10197167.

Колегія суддів не вбачає протиправної бездіяльності відповідача - Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, оскільки сином позивача ОСОБА_2 особисто, власним підписом було підтверджено правильність внесених відомостей про його особу у паспорт громадянина України, що не заперечується скаржником.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що при оформленні та видачі паспорта сину позивача зі сторони Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області відсутні протиправні дії чи бездіяльність.

Разом з тим, судом першої інстанції слушно зауважено, що допущена помилка в прізвищі сина позивача жодним чином не порушує права позивача, адже стосується іншої особи та офіційного документу, що належить іншій особі, а не позивачу.

Щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 привести дані про сина позивача до належних та видати ОСОБА_2 новий військовий квиток, а виданий знищити та забезпечити позивача правом на догляд на непрофесійній основі зі сторони ОСОБА_2 , у зв`язку з чим звільнити його сина з військової служби, слід зазначити наступне.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і до сьогодні.

Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено проведення загальної мобілізації.

Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) встановлено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до Постанови від 23.02.2022 №154 Про затвердження Положення про Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки є, серед іншого, оформлення та видача військово-облікових документів призовникам, військовозобов`язаним та резервістам.

Згідно з пунктом 20 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1478, військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів.

Видача, зберігання та знищення військових квитків врегульовано Порядком видачі, зберігання та знищення військових квитків осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 10.04.2017 №206 (далі Порядок №206).

Відповідно до пункту 3 розділу 1 Порядку №206 видача військових квитків військовозобов`язаним проводиться Р(М)ВК за місцем їх перебування на військовому обліку на підставі заяви про видачу військового квитка. Військові квитки видаються під особистий підпис у відомості видачі військових квитків (тимчасових посвідчень) Р(М)ВК.

Згідно п. 6 Порядку №206 видача військовозобов`язаним нових військових квитків замість втрачених чи таких, що стали непридатними до користування не з вини власників, а також у разі зміни військовозобов`язаним прізвища, імені та по батькові проводиться на підставі заяви, до якої додаються підтвердні документи, видані компетентними органами.

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зазначає, що видача нового військового квитка можлива на підставі особистої заяви особи.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в обставинах, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, відсутні конкретні юридичні факти, з настанням яких суб`єкт публічного права вступив у спірні правовідносини саме з позивачем.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який серед іншого визначає процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення (далі - Порядок №560).

Пунктом 58 Порядку №560 передбачено, що за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Отже, за наявності у особи права на відстрочку від призову на військову службу, така відстрочка не надається автоматично і для реалізації відповідного права особа має звернутися до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки у встановленому порядку.

У разі відсутності звернення до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, навіть за умови наявності права на отримання відстрочки від призову на військову службу, особа може бути призвана на військову службу на загальних підставах.

Аналізуючи наведене, колегія суддів зазначає, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (зокрема, районним ТЦК). При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця.

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 15.03.2025 №74/7/1104 солдата запасу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було визнано придатним до військової служби.

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 02.04.2025 №9124 солдат ОСОБА_2 перебуває на службі з 16.03.2025 у Військовій частині НОМЕР_1 (а.с.16).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що факт мобілізації сина позивача не можна вважати втручанням у права позивача. Право на відстрочку стосується саме військовозобов`язаного, яким він може скористатися шляхом подання/направлення заяви про надання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією.

Щодо доводів скаржника про звільнення його сина з військової служби на підставі п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Відповідно до п.п. г п. 2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII під час дії воєнного стану, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема, у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Згідно частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення № 1153/2008), яке визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Пунктом 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

З аналізу наведених норм вбачається, що законодавство чітко визначає, що звільнення з військової служби відбувається на підставі рапорту самого військовослужбовця.

Вимога щодо звільнення сина позивача з військової служби не відповідає суті порушеного права позивача.

Судом першої інстанції підставно зазначено, що у даному випадку неможливо стверджувати про те, що син позивача не бажає продовжувати службу, а військовою частиною вчиняються протиправні дії щодо його незвільнення, як наслідок, неможливо стверджувати про порушення у зв`язку з цим прав позивача та наявність підстав для захисту прав позивача саме у такий спосіб, як ним визначено в заявленому позові.

Син позивача не позбавлений можливості звернутися з рапортом до військової частини про звільнення з військової служби, долучивши до нього оригінали документів, що підтверджують підстави звільнення, і у випадку, якщо вважатиме своє право на звільнення з військової служби порушеним, може звернутися з позовом до суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що на час розгляду справи відсутні публічно-правові відносини між позивачем та відповідачами, відсутнє порушене право позивача у вигляді протиправних дій/бездіяльності відповідачів, та, як наслідок, відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог зобов`язального характеру.

Щодо вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди, то така вимога є похідною від основних, та враховуючи відсутність підстав для задоволення позову, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що така вимога задоволенню не підлягає.

Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 311, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року у справі № 300/3650/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді В. С. Затолочний
І. М. Обрізко