Справа № 160/12031/25
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2026 року м. Дніпросправа № 160/12031/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 в адміністративній справі №160/12031/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській, в якій позивач просив суд:

- визнати противоправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо затримки ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з 01.07.2020 по 28.03.2025;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за шість місяців за час затримки повного розрахунку при звільненні з 01.07.2020 по 28.03.2025 р.р..

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 в адміністративній справі №160/12031/25 позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог відмовити в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що норми КЗпП України застосовуються до відносин, пов`язаних із проходженням служби в поліції, лише у випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовано відповідні правовідносини. У даному випадку порядок проведення остаточного розрахунку при звільненні поліцейського регулюється Порядком № 260, який не передбачає виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Таким чином, судом першої інстанції не досліджено належним чином норми спеціального законодавства, що призвело до помилкового застосування ст. 117 КЗпП України. Крім того, судом першої інстанції не враховано те, що обмеження виплати середнього заробітку шістьма місяцями, введене Законом № 2352-IX, не може застосовуватися до правовідносин, які виникли до набрання чинності цим законом (19.07.2022), якщо спір стосується виплат, які не є складовою грошового забезпечення. У цій справі виплати, які мав отримати позивач (компенсація за невикористані відпустки та одноразова грошова допомога), не є складовими заробітної плати, а тому застосування ст. 117 КЗпП України є помилковим. Суд першої інстанції не врахував принцип співмірності, який є ключовим при вирішенні спорів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також, суд першої інстанції помилково не врахував те, що затримка виплати була зумовлена об`єктивними причинами, зокрема необхідністю виконання судових рішень від 30.05.2024 у справі № 160/8250/24 та від 20.06.2024 у справі № 160/8907/24, які набрали законної сили лише 19.09.2024 та 26.09.2024. Крім того, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги те, що ГУНП здійснило виплати 28.03.2025 після звернення позивача від 16.01.2025, що свідчить про відсутність умисної бездіяльності з боку ГУНП.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції в Дніпропетровській області та має посвідчення учасника бойових дій від 04.05.2016 року серії НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 30.06.2020 № 169 о/с майора поліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення в річковому порту Амур Гавань Дніпровського відділу поліції з 30 червня 2020 року звільнено за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) Згідно з Законом України «Про національну поліцію».

Цим же наказом вказано, що невикористана частина щорічної відпустки за 2020 рік за фактично відпрацьований час складає: основної 15 діб, додаткової 8 діб.

19.02.2024 року представник ОСОБА_1 звернувся до ГУНП в Дніпропетровській області з адвокатським запитом вих. № 3/24 про розмір невикористаної додаткової відпуски, як учаснику бойових дій та відшкодування її розміру.

У відповідь на звернення 04.03.2024 року Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області надано відповідь № 286/П-122аз/103/05-2024 та довідки про надані відпустки та суми компенсації за дні невикористаної відпустки.

Довідкою №20/2-П-344 від 04.03.2024 року Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області повідомлено, що додаткові оплачувані відпустки відповідно до ст. 162 Закону України «Про відпустки», як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019, 2020 роки не надавалися. Цією ж довідкою вказано, що на додаткову відпустку як учаснику бойових дій не поширюються норми частини першої статті 24 Закону № 504, у зв`язку з чим компенсація при звільненні за вказану відпустку не виплачується.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій в період з 2017 по 2020 роки, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.05.2024 року по справі №160/8250/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково.

Визнано противоправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки: додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019, 2020 роки, станом на день звільнення з військової служби 30.06.2020р.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки: додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019, 2020 роки, станом на день звільнення з військової служби 30.06.2020р.

Окрім того, згідно довідки про нараховані суми індексації грошового забезпечення оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції в річковому порту Амур-Гавань Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області майора поліції ОСОБА_1 №29/1 від 04 березня 2024 року, визначено індексацію грошового забезпечення за червень 2020 року в розмірі 1023,67 грн.

ОСОБА_1 вважав протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не включення індексації грошового забезпечення за червень 2020 року в сумі 1023,67 гривень при розрахунку ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції, у зв`язку з чим представник ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 року по справі №160/8907/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не включення при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення за червень 2020 року в сумі 1023,67 грн.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату одноразової грошової вихідної допомоги при звільненні зі служби відповідно до положень статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-XII, з урахуванням індексації за червень 2020 року в сумі 1023,67 грн. та з урахуванням раніше виплачених сум.

Встановлено, що остаточний розрахунок із Позивачем було проведено 28.03.2025 року на виконання рішень Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.05.2024 року (справа №160/8250/24) та від 20.06.2024 (справа № 160/8907/24).

Зокрема, Позивачу було виплачено: грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки за 2017-2020 роки в сумі 25953,33 грн.; різницю недоотриманої одноразової грошової вихідної допомоги при звільненні в сумі 6 049,89 грн.; загальна сума виплат склала 32 003,22 грн.

Виплати було здійснено після звернення позивача від 16.01.2025 року та на виконання судових рішень, які набрали законної сили 19.09.2024 року та 26.09.2024 року відповідно.

Позивач, вважаючи, що ненарахувавши та не виплативши позивачеві всі належні йому суми грошового забезпечення, відповідач допустив протиправну бездіяльність та порушення вимог ст.ст.116,117 КЗпП України, п.15 Порядку №260, що призвело до порушення його права на отримання всіх належних йому сум грошового забезпечення у день звільнення, тому звернувся з цим позовом до суду.

Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону № 2352-IX) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.

Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Колегією суддів встановлено та визнається сторонами по справі, що з 30.06.2020 року наказом ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області позивача звільнено зі служби сектору кримінальної поліції відділення в річковому порту Амур Гавань Дніпровського відділу поліції.

Водночас, остаточний розрахунок із позивачем проведено лише 28.03.2025, а саме на виконання рішень Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.05.2024 року (справа №160/8250/24) та від 20.06.2024 (справа № 160/8907/24) виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки за 2017-2020 роки в сумі 25953,33 грн.; різницю недоотриманої одноразової грошової вихідної допомоги при звільненні в сумі 6 049,89 грн.; загальна сума виплат склала 32 003,22 грн.

Таким чином, у зв`язку з виключенням позивача зі всіх видів забезпечення, у відповідача припинився обов`язок виплачувати позивачу грошове забезпечення, проте, як у роботодавця, залишилось зобов`язання виплатити на користь працівника середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні (припиненні трудових правовідносин).

Враховуючи, що на дату звільнення (30.06.2020) ОСОБА_1 та виключення зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення відповідачем не проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, а такий розрахунок здійснено лише 28.03.2025, наявні підстави для застосування до ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області наслідків статті 117 КЗпП України.

Колегія суддів наголошує, що право на отримання компенсації майнових втрат, яких позивач зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку відповідача, що підтверджено судовими рішеннями, у розумінні статті 117 КЗпП України не поставлено законодавцем в залежність від його звернення до ГУ НП в Дніпропетровській області, як роботодавця, оскільки останній був в силу закону зобов`язаний провести таку виплату одночасно з виплатою недоотриманих позивачем сум за весь період такого невиконання.

Невиконання такого обов`язку є підставою для визнання протиправною бездіяльності ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Абзацом четвертим пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з абзацу 2 пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

За обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні, здійснений відповідачем лише 28.03.2025, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 30.06.2020 (з дня, наступного за датою звільнення) по 27.03.2025 включно.

Колегія суддів вважає, що для ефективного захисту порушених прав позивача, при вирішенні спірних правовідносин необхідно врахувати останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 08.10.2025 по справі № 489/6074/23, сформовану щодо застосування положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла після 19.07.2022 при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У вищенаведеній постанові, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Зважаючи на наведене, Судова палата вважала за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, у якій зроблено протилежний висновок щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону № 2352-IX.

Застосовуючи наведений підхід Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у цій справі до періоду з 30.06.2020 до 27.03.2025 включно при визначенні належної позивачу суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.

Як зазначалось вище, днем звільнення є 30.06.2020, тобто двома попередніми місяцями перед звільненням є травень 2020 року (31 календарний день) та червень 2020 року (30 календарних днів).

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки № 146 від 15.05.2025 середньоденне грошове забезпечення позивача за травень-червень 2020 року становить 453,08 грн.

Разом з цим, відповідач не включив суми індексації за травень-червень 2020 року у розмірі 929,08 грн. та 1023,67 грн. за відповідний місяць до довідки № 146 від 15.05.2025 про середній заробіток позивача за два місяці, що передували місяцю звільнення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що середньомісячний заробіток позивача з урахуванням суми індексації (травень 929,08 грн. та червень 1023,67 грн.) становить не 453,08 грн, а 485,09 грн (29590,97 грн / 61).

Період затримки розрахунку при звільненні з 30.06.2020 по 27.03.2025.

Проте, у межах даної справи позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за шість місяців за час затримки повного розрахунку при звільненні з 01.07.2020 по 28.03.2025 р.р.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку за шість місяців за час затримки повного розрахунку при звільненні з 01.07.2020 по 28.03.2025 р.р., слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

З наявної в матеріалах справи довідки № 147 від 15.05.2025, колегією суддів встановлено, що при звільненні позивачу було виплачено після утримання податків 108841,33 грн, при цьому, виплачена 28.03.2025 сума компенсації за невикористані додаткові відпустки за 2017-2020 роки в сумі 25953,33 грн.; різницю недоотриманої одноразової грошової вихідної допомоги при звільненні в сумі 6 049,89 грн.; загальна сума виплат склала 32 003,22 грн., тобто загальна сума належних позивачу виплат при звільненні повинна становити 140844,55 грн (108841,33 грн + 32 003,22 грн).

Таким чином, недоплачена сума належного позивачу грошового забезпечення при звільненні 32 003,22 грн у процентному виразі дорівнює 22,7 % від 140844,55 грн.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Беручи до уваги розмір грошового забезпечення належного позивачу при звільненні, відносно загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат, колегія суддів вважає правильним застосування принципу співмірності та відповідно зменшення суму відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, виходячи з того, що середній заробіток за 181 день затримки виплати грошового забезпечення склав 87801,29 грн (181 дні х 485,09 грн), враховуючи принцип справедливості та співмірності, виплаті на користь позивача за період затримки розрахунку за шість місяців підлягають кошти у сумі 19930,89 грн (22,7% від 87801,29 грн).

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи встановлену судом апеляційної інстанції протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за шість місяців за час затримки повного розрахунку при звільненні з 01.07.2020 по 28.03.2025 р.р., колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за шість місяців за час затримки повного розрахунку при звільненні з 01.07.2020 по 28.03.2025 р.р. у сумі 19930,89 грн.

На виконання вимог статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи, що при визначенні суми середнього заробітку, яку слід стягнути на користь позивача, судом не враховано, що сума відшкодування за несвоєчасний розрахунок повинна обраховуватись із застосуванням принципу пропорційності, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 в адміністративній справі №160/12031/25 підлягає зміні з підстав та мотивів задоволення позову з викладенням абзацу третього резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 19930,89 грн. (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот тридцять гривень вісімдесят дев`ять копійок)».

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 в адміністративній справі №160/12031/25 - залишити без змін.

Керуючись ч. 4 ст.229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 в адміністративній справі №160/12031/25, - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 в адміністративній справі №160/12031/25, - змінити з підстав та мотивів задоволення позову, з викладенням абзацу третього резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 19930,89 грн. (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот тридцять гривень вісімдесят дев`ять копійок)».

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 в адміністративній справі №160/12031/25 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, встановлених цим пунктом.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко