Справа № 520/33423/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2026-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

18.02.2026 р. справа №520/33423/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги: 1) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , додаткової грошової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі 70 000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань за періоди з 25.08.2024 по 31.08.2024, з 17.09.2024 по 10.03.2025, з 14.03.2025 по 14.03.2025, з 30.03.2025 по 07.04.2025, з 12.06.2025 по 23.06.2025; 2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_2 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , додаткової грошової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі 70 000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань за періоди з 25.08.2024 по 31.08.2024, з 17.09.2024 по 10.03.2025, з 14.03.2025 по 14.03.2025, з 30.03.2025 по 07.04.2025, з 12.06.2025 по 23.06.2025.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що субєктом владних повноважень не було проведено виплати грошового забезпечення військовослужбовця у повному обсязі за рахунок невиплати одноразової додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно за період з 25.08.2024 по 31.08.2024, з 17.09.2024 по 10.03.2025, з 14.03.2025 по 14.03.2025, з 30.03.2025 по 07.04.2025, з 12.06.2025 по 23.06.2025.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що відповідно до пункту 1-1 Постанови Кабінету Міністрів України № 168 та розділу ХХХVІІ Наказ Міністерства оборони України № 260 (у редакції змін, внесених наказом №339), одноразова додаткова винагорода у розмірі 70 000 грн виплачується виключно за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань у визначених районах та за наявності належних підтвердних документів (бойових наказів, журналів бойових дій, рапортів командирів), а її нарахування здійснюється на підставі відповідного наказу командира військової частини. Довідка від 26.06.2025 №11/Л 4396, на яку посилається позивач, складена за формою для надання статусу учасника бойових дій відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 413, не є документом, що підтверджує підстави для виплати одноразової винагороди у розумінні Порядку №260. Оскільки позивач виконував бойові (спеціальні) завдання у передбачених умовах лише один день - 09.03.2025, а законодавством не передбачено пропорційної виплати 70 000 грн за меншу кількість днів, у Військової частини НОМЕР_1 були відсутні правові підстави для нарахування та виплати зазначеної винагороди.

У відзиві відповідачем також заявлено клопотання про продовження встановленого судом строку на подання відзиву на позовну заяву, аргументуючи яке зазначив, що з 24.02.2022 в Україні діє воєнний стан, введений Указом Президента України №64/2022 та затверджений Законом №2102-IX, а військова частина НОМЕР_1 як структурний підрозділ Збройних Сил України безпосередньо залучена до виконання бойових завдань із відсічі збройної агресії Російської Федерації, утримання позицій, відбиття атак противника та забезпечення оборони держави. У зв`язку з виконанням завдань в умовах особливого періоду весь особовий склад частини фактично задіяний у заходах національної безпеки і оборони, що об`єктивно ускладнює своєчасну підготовку процесуальних документів. Посилаючись на принцип рівності сторін та необхідність забезпечення справедливого судового розгляду, відповідач просить продовжити встановлений судом строк для подання відзиву та визнати його поданим у межах процесуального строку з огляду на виняткові обставини, пов`язані з виконанням бойових завдань під час воєнного стану.

Перевіривши матеріали справи та заявлене клопотання, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Приписами ч.1 ст.118 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Згідно з ч.5 ст.162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

Ухвалою судді від 24.12.2025р. встановлено відповідачу строк не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву у порядку, визначеному ст.162 КАС України.

Зазначена ухвала надійшла до відповідача 24.12.2025р. о 19:44 год, отже останнім днем строку подання відзиву на позов є 09.01.2026р.

Відповідно до ч. 2 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України суд зважає на правовий висновок постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2024р. у справі №990/241/24, де указано, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Відповідно до ч. 2 ст.77, ч.3 ст.79, ч.4 ст.162 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Разом із тим, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 13.05.2025р. у справі №380/28215/23 "суд, керуючись принципом «ex-officio», демонструє активність у провадженні, оскільки процесуальним законом його уповноважено самостійно, без отримання на те згоди заінтересованих осіб вчиняти такі дії, які гарантуватимуть, що ухвалені ним рішення повністю відповідатимуть вимогам принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі.".

З огляду на повідомлені відповідачем обставини суд вважає наявними підстави для продовження відповідачу строку на подання відзиву та витребуваних судом доказів.

Оскільки одержані судом докази із достатньою повнотою та всебічністю висвітлюють обставини спірних правовідносин; процесуальні можливості здобуття судом доказів за власною ініціативою у порядку ч.4 ст.9 КАС України вичерпані; незмінне завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень субєкта владних повноважень, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник у спірних правовідносинах з 24.02.2022р. по 19.09.2025р. проходив публічну військову службу у лавах Збройних Сил України на штатній військовій посаді в організаційній структурі Військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022р. №40 військовослужбовця за призовом солдата ОСОБА_1 - номера обслуги 1 протитанкового артилерійського взводу протитанкової артилерійської батареї протитанкового артилерійського дивізіону слід вважати таким, що з 24 лютого 2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2024р. №218 військовослужбовця за призовом солдата ОСОБА_1 - який знаходиться в розпорядженні командира частини, призначеного наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 30.07.2024 року №227-РС на посаду водія 1 мінометного взводу 1 мінометної батареї НОМЕР_4 штурмового батальйону, вважати таким, що з 31 липня 2024 року приступив до прийому справ та посади, цього ж числа прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.06.2025р. №169 військовослужбовця за призовом солдата ОСОБА_1 - який знаходиться в розпорядженні командира частини, призначеного наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 08.06.2025 року №165-РС на посаду оператора відділення управління командира 1 мінометної батареї НОМЕР_4 штурмового батальйону, вважати таким, що з 8 червня 2025 року приступив до прийому справ та посади, цього ж числа прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.09.2025р. №276 військовослужбовця за призовом під час мобілізації солдата ОСОБА_1 , радіотелефоніста відділення управління командира 1 мінометної батареї НОМЕР_4 штурмового батальйону, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по особовому складу) від 13.09.2025 року №25-РС на посаду водія стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_6 , вважати таким, що 19 вересня 2025 року приступив до здачі справ та посади, цього ж числа справи та посаду здав та вибув до нового місця служби м. Мерефа Харківської області. З 19 вересня 2025 року виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Згідно з довідкою про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 26.06.2025р. солдат ОСОБА_1 оператор відділення управління командира мінометної батареї штурмового батальйону військової частина НОМЕР_1 дійсно в період з 12.10.2022 по 28.12.2022, з 09.01.2023 по 10.01.2023, з 18.01.2023 по 01.06.2023, з 05.06.2023 по 31.10.2023, з 16.11.2023 по 29.02.2024 з 18.03.2024 по 25.04.2024, з 04.05.2024 по 31.05.2024, з 01.07.2024 по 07.07.2024, з 24.07.2024 по 31.08.2024, з 17.09.2024 по 10.03.2025, з 14.03,2025 по 14.03.2025, з 30,03.2025 по 07.04.2025, з 12.06.2025 по 23.06.2025 брав (брала) участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в н.п. Стельмахівка, н.п. Новоселівське Коломийчиської сільської громади Сватівського р-ну Луганської обл., н.п. Хромове, н.п. Юнаківка, н.п. Андріївна Бахмутської міської громади Бахмутського р-ну Донецької обл.; нп. Малі Проходи Дергачівської міської громади Харківського р-ну Харківської обл., н.п. Глибоке Липецької сільської громади Харківського р-ну Харківської обл., виконання завдання на території противника (Курської області рф), н.п. Юнаківка Юнаківської сільської громади Сумського р-ну Сумської обл., н.п. Кияниця, н.п. Юнаківка Юнаківської сільської громади Сумського р-ну Сумської обл., н.п. Малі Проходи Дергачівської міської громади Харківського р-ну Харківської обл. Підстава: ЖБД З МБ 92 ОМБр вх.№36/вн/дск від 21.02.2022, ЖБД З МБ 92 ОМБр вх.№185/вн/дск від 24.12.2022. ЖБД З МБ 92 ОМБр вх.№43/вн/дск від 05.02.2023, ЖБД З МБ 92 ОМБр вх.Ш 13/вн/дск від 08.05.2023. ЖБД З ШБ 92 ОШБр вх.№31 /вн/дск від 15.08.2023, ЖБД З ШБ 92 ОШБр вх.№71/вн/дск від 26.10.2023. ЖБД З ШБ 92 ОШБр вх.№225/вн/дск від 20.12,2023, ЖБД З ШБ 92 ОШБр вх.№7/вн/дск від 14.01.2024. ЖБД З ШБ 92 ОШБр вх.№201/вн/дск від 02.06.2024, ЖБД З ШБ 92 ОШБр вх.№262/вн/дск від 21.07.2024. ЖБД З ШБ 92 ОШБр вх.№358?вн/дск від 10.09.2024. ЖБД З ШБ 92 ОШБр вх.№378/вн/дск від 07.10.2024. ЖБД З ШБ 92 ОШБр вх.№415/вн/дск від 29.11.2024. ЖБД З ШБ 92 ОШБр вх ЖГ/вк/дск від 08.01,2025. ЖБД З ШБ 92 ОШБр вх.№81/вн/дск від 17.03.2025. ЖБД З ШБ 92 ОШБр вх.№138/вн/дск від 30.04.2025: рапорт командира ЗШБ в/ч НОМЕР_1 №11/2/4365 від 25.06.2025. Ця довідка є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій (особи з інвалідністю внаслідок війни).

Згідно з довідкою про безпосередню участь особи у виконанні бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території противника від 13.02.2026р. №9/1/24 заявник на підставі 1. БР ОТУ Харків №БР-313/1179/х. від 08.08.2024; БР командира 92 ошбр №5/3/1855кп/дсквід08.08.2024; БР 80 одшбр №2245дск/БР від 24.12.2024; БР 2 БТГр 80 одшбр №19 дск/БР від 15.02.2025; БР 2 БТГр 80 одшбр №44 дск/БР від 10.03.2025; БР 80 одшбр №432дск/БР від 11.03.2025; БР 80 одшбр №455дск/БР від 13.03.2025; БР 80 одшбр №474дск/БР від 15.03.2025; БР 80 одшбр №516дск/БР від 18.03.2025; БР 80 одшбр №526дск/БР від 20.03.2025; БР 80 одшбр №551дск/БР від 22.03.2025; БР 80 одшбр №578дск/БР від 23.03.2025; БР 80 одшбр №584дск/БР від 24.03.2025; БР 80 одшбр №591дск/БР від 26.03.2025; БР 80 одшбр №597дск/БР. від 27.03.2025; БР 80 одшбр №603дск/БР від 28.03.2025; БР 80 одшбр №613дск/БР від 29.03.2025; БР 80 одшбр №616дск/БР від 30.03.2025; БР 80 одшбр №623дск/БР від 31.03.2025. 2. Журнал бойових дій ЗШБ №11/вн/дсквід 08.01.2025; №81/вн/дсквід 17.03.2025; 3. Рапорт командира ЗШБ про участь військовослужбовців у бойових діях №9/1716/353 від 05.04.2025 дійсно в період з 09.03.2025 по 09.03.2025 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України загальною кількістю один день. Ця довідка є підставою для надання особам одноразової додаткової винагороди в розмірі 70 000 грн. передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022.

Суд відмічає, що у межах спірних правовідносин заявник твердить про набуття права на отримання одноразової додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 за періоди з 25.08.2024 по 31.08.2024, з 17.09.2024 по 10.03.2025, з 14.03.2025 по 14.03.2025, з 30.03.2025 по 07.04.2025, з 12.06.2025 по 23.06.2025.

Натомість, правова позиція сторони відповідача з цього приводу полягає у тому, що заявник в окреслений період часу брав безпосередню та особисту участь у веденні бойових дій на відстані до розташування ротного опорного пункту від лінії бойового зіткнення з противником лише 09.03.2025р. - 1 день, а урешті випадків брав безпосередню та особисту участь у веденні бойових дій на відстані понад розташування ротного опорного пункту від лінії бойового зіткнення з противником.

Стверджуючи про вчинення субєктом владних повноважень протиправного управлінського волевиявлення з приводу неповного оплати часу служби таким видом грошового забезпечення як додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд відмічає, що суспільні відносини з приводу одержання військовослужбовцем органів системи Збройних Сил України винагороди за працю (службу) додатково до ст.43 Конституції України деталізовані приписами ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ), а також нормами постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (з 01.03.2018р.), Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 26.06.2018р. за №745/32197; далі за текстом - Порядок №260).

Так, згідно з ч.2 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За правилом ч.4 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022р. №64 Про введення воєнного стану в Україні та №69 Про загальну мобілізацію Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 28.02.2022р. №168, якою було первісно запроваджено виплату додаткової винагороди у розмірі 30.000,00грн. та до 100.000,00грн.

Так, у п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 Уряд України визначив, що умовами призначення додаткової винагороди у фіксованому розмірі 30.000,00грн. щомісячно є одночасна сукупність таких обставин як: 1) тривання/продовження дії правового режиму воєнного стану; 2) належність громадянина до окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 категорій осіб (зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України); 3) несення особою служби у правовому режимі воєнного стану; 4) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди.

Також у п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 Уряд України визначив, що умовами призначення додаткової винагороди у розмірі понад 30.000,00грн. і до 100.000,00грн. є одночасна сукупність таких обставин як: 1) тривання/продовження дії правового режиму воєнного стану; 2) належність громадянина до окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 категорій осіб (зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України); 3) несення особою служби в правовому режимі воєнного стану; 4) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди; 5) особиста та безпосередня участь особи або у бойових діях, або у заходах з національної безпеки, заходах з оборони, заходах з відсічі і стримуванні збройної агресії на території ведення бойових дій (далі за текстом - Заходи); 6) фізичне перебування особи у районах бойових дій чи районах забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони або районах забезпечення здійснення заходів з відсічі і стримуванні збройної агресії.

Отже, у цілях виплати підвищеної до 100.000,00грн. додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 усі військовослужбовці були розмежовані законодавцем на дві категорії, а саме: 1) військовослужбовці, які брали особисту та безпосередню участь у бойових діях; 2) військовослужбовці, які брали особисту та безпосередню участь у Заходах на території ведення бойових дій.

За одночасної відповідності усім переліченим кваліфікаційним умовам військовослужбовець набуває право на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях чи Заходах на території ведення бойових дій.

Тож суд доходить до висновку про те, що за змістом п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 додаткова винагорода у фіксованому розмірі є фактично платежем за специфічні умови проходження особою публічної (військової) служби (виконання громадянином обов`язків публічного службовця за відповідною штатною посадою під час дії правового режиму воєнного стану), а додаткова винагорода у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі є фактично платежем за особистий ризик, пов`язаний із безпосередньою участю громадянина України відповідної категорії у бойових діях або із безпосередньою участю у Заходах на території ведення бойових дій.

Постановою КМУ від 07.07.2022р. №793 до постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 була внесена низка змін, зокрема: в абзаці першому слова і цифри додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно були замінені словами і цифрами додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць; абзац шостий пункту 2 після слів під час захисту Батьківщини у період дії воєнного стану був замінений словами у період дії воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів; постанову КМУ від 28.02.2022р. №168 було доповнено п.21 такого змісту: 21. Установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів..

Аналізуючи зміну правових підходів законодавця до визнання умов набуття особою права на додаткову винагороду, суд доходить до переконання про те, що словосполучення "які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)" стосується виключно такої категорії публічних службовців як - особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, тобто на спірні правовідносини не поширюється.

Звідси слідує, що постановою КМУ від 07.07.2022р. №793 були внесені зміни до постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, однак юридичні наслідки нової запровадженої постановою КМУ від 07.07.2022р. №793 умови обчислення розміру додаткової винагороди - до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць з огляду на приписи ст.58 Конституції України підлягають поширенню на виключно відносини з оплати часу фактично виконаної служби співробітниками Служби судової охорони, котрі склались не раніше від настання події оприлюднення постанови КМУ від 07.07.2022р. №793 у газеті Урядовий кур`єр від 19.07.2022р. №156, позаяк значно погіршують фінансове становище громадянина.

Постановою КМУ від 20.01.2023р. №43 пункт 21 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 був викладений в такій редакції: 21. Установити, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень..

У подальшому суспільні відносини з приводу оплати часу публічної служби під час дії правового режиму воєнного стану були регламентовані п.2 Розділу ІІ Закону України від 28.06.2023р. №3161-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану", яким передбачено установити, що в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX: військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, а також здійснюють бойові (спеціальні) завдання, у період здійснення зазначених заходів (завдань) щомісячно виплачується додаткова винагорода від 30000 до 100000 гривень на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення, а також військовослужбовцям, які захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон), безвісно відсутні, інтерновані в нейтральні держави або є заручниками, щомісячно виплачується додаткова винагорода у розмірі 100000 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які загинули (померли) внаслідок отриманого поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, нараховується додаткова винагорода у розмірі 100000 гривень за місяць, у якому військовослужбовець загинув (помер), на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям строкової військової служби щомісячно виплачується винагорода за особливості проходження служби під час дії воєнного стану (особливого періоду) у розмірі 6000 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; курсантам вищих військових навчальних закладів, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, закладів фахової передвищої військової освіти, які перед зарахуванням на навчання не перебували на військовій службі або проходили строкову військову службу, щомісячно виплачується винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час дії воєнного стану (особливого періоду) у розмірі 2350 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які обіймають посади керівного та інструкторсько-викладацького складу у навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), щомісячно виплачується додаткова винагорода від 15000 до 30000 гривень з урахуванням їх рівня підготовки (кваліфікації) на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст.92 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у редакції Закону України від 28.06.2023р. №3161-ІХ (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ) під час дії воєнного стану військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Отже, повноваження з приводу визначення умов, розмірів та порядку виплати військовослужбовцям під час дії воєнного стану щомісячної додаткової винагороди були передані законодавцем у відання Уряду України, а відтак саме Кабінет Міністрів України є компетентним субєктом права стосовно запровадження кваліфікуючих ознак для призначення означеного вище платежу у межах від 30.000,00грн. до 100.000грн.

При цьому, саме приписами п.2 розділу ІІ Закону України від 28.06.2023р. №3161-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану" указано, що підставою для виплати додаткової винагороди є або безпосередня участь у бойових діях в районах ведення бойових дій; або здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в районах ведення бойових дій, або виконання бойових (спеціальних) завдань.

Тож, за приписами п.2 Розділу ІІ Закону України від 28.06.2023р. №3161-ІХ сам по собі факт проходження особою військової служби та обіймання штатної військової посади в організаційній структурі військового формування об`єктивно не здатен призвести до виникнення у військовослужбовця права на отримання додаткової винагороди на відміну від первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

Постановою КМУ від 09.08.2023р. №836 на подальший розвиток абзаців другого - восьмого п.2 Розділу II Закону України від 28.06.2023р. №3161-IX було викладено у новій редакції п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 (унаслідок чого п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 09.08.2023р. №836 став незастосовним відносно правовідносин за участі військовослужбовців Збройних Сил України), а постанова КМУ від 28.02.2022р. №168 була доповнена п.11 та п.12.

Так, п.11 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 09.08.2023р. №836 передбачено установити, що на період воєнного стану: військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах; військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки), виплачується додаткова винагорода у розмірі 50000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань відповідно до умов, визначених Міністерством оборони; військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.

Військовослужбовцям, які обіймають посади керівного та інструкторсько-викладацького складу у навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі від 15000 до 30000 гривень з урахуванням їх рівня підготовки (кваліфікації) пропорційно часу здійснення підготовки та навчання персоналу в розрахунку на місяць відповідно до переліку посад керівного та інструкторсько-викладацького складу в навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), затвердженого керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Розмір додаткової винагороди за конкретними категоріями посад керівного та інструкторсько-викладацького складу затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням заінтересованих центральних органів виконавчої влади та державних органів.

Військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, після перебування у розпорядженні понад два місяці (за які вони втратили право на отримання грошового забезпечення в повному обсязі за останніми займаними посадами) і до закінчення перебування у розпорядженні щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень.

Військовослужбовцям строкової військової служби щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 6000 гривень пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.

Курсантам вищих військових навчальних закладів, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, закладів фахової передвищої військової освіти, які перед зарахуванням на навчання не перебували на військовій службі або проходили строкову військову службу, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 2350 гривень пропорційно часу перебування на службі (навчанні) в розрахунку на місяць.

Підпунктом 12 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 09.08.2023р. №836 визначено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 11, у тому числі такі, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії; захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення); загинули (померли) внаслідок отриманого після введення воєнного стану поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини (виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла)..

Як то указано у п.21 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 09.08.2023р. №836, міністерства та державні органи за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки визначають: порядок, умови і розміри виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1 цієї постанови; особливості виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пунктах 11 і 12 цієї постанови, у тому числі в частині встановлення переліку бойових (спеціальних) завдань та заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, для здійснення такої виплати, з урахуванням завдань, покладених на Збройні Сили, Службу безпеки, Службу зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міністерства оборони, Національну гвардію, Державну прикордонну службу, Управління державної охорони, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, Державну спеціальну службу транспорту; порядок і умови виплати одноразової грошової допомоги..

Постановою КМУ від 15.09.2023р. №1001 абзаци 6 і 7 пункту 11 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 були викладені в такій редакції: "Розмір додаткової винагороди за категоріями посад керівного та інструкторсько-викладацького складу у навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах) встановлюється згідно з додатком.

Військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісяця виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень.".

Продовжуючи вирішення спору по суті, суд відзначає, що у розумінні ст.1 Закону України від 06.12.1991р. №1932-ХІІ "Про оборону України" бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння); воєнні дії - організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України; район воєнних (бойових) дій - визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії.

Отже, за загальним правилом як особливості ведення бойових дій, так і специфіка здійснення Заходів знаходиться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із колом функцій та завдань відповідного державного органу, зокрема, конкретним видом Збройних Сил України, конкретним родом сил Збройних Сил України, функціональним призначенням конкретної військової частини Збройних Сил України (або інших військових формувань чи правоохоронних органів).

При цьому, норми самої постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 не містять ані визначення переліку чи змісту бойових дій, ані визначення переліку чи змісту Заходів.

Пунктом 21 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 07.07.2022р. №793 було установлено, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень.

Разом із тим, відповідного положення відносно виплати додаткової винагороди, підвищеної до 100.000,00грн. норми постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 станом на календарну дату набрання чинності постановою КМУ від 07.07.2022р. №793 не містили.

Однак, суд вважає, що з огляду на приписи ст.8 Конституції України дана обставина не може бути визнана перешкодою для видання відповідним суб`єктом права у межах власної управлінської компетенції підзаконного нормативно-розпорядчого акту з приводу переліку та змісту як бойових дій, так і Заходів.

Відносно військовослужбовців Збройних Сил України така конкретизація послідовно у часі відбувалась у спосіб видання Міністром оборони України телеграми Міністра оборони України від 07.03.2022р. №248/1217, телеграми від 25.03.2022р. №248/1298, Окремого доручення від 23.06.2022р. №912/з/29, наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44, наказу Міністерства оборони України від 26.09.2023р. №566.

З огляду на викладене, доводи про відсутність у Міністра оборони України права визначати умови для виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 суд визнає юридично неспроможними, так як підстава для призначення цього платежу була визначена рішенням нормативного характеру Уряду України, а Міністром оборони України у межах власної компетенції цілком правомірно було деталізовано зміст бойових дій та Заходів.

Із змісту п.1 телеграми Міністра оборони України від 07.03.2022р. №248/1217 вбачається можливість виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі 100.000,00грн. за місяць у розрахунку пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії в районах ведення бойових дій (проведення заходів) та 30.000,00грн. пропорційно у розрахунку на місяць іншим військовослужбовцям Збройних Сил України.

Із змісту п.1 телеграми Міністра оборони України від 25.03.2022р. №248/1298, п.1 Окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022р. №912/з/29 (далі за текстом - Окреме доручення №912/з/29), п.2 Розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44, п.2 Розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 26.09.2023р. №566 випливає, що кваліфікаційна ознака "безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів" може бути застосована до заявника як військовослужбовця стрілецького підрозділу виключно за критерієм - ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно.

З наведеного у перелічених вище розпорядчих документах переліку бойових дій випливає, що за загальним правилом найнебезпечніші і найтяжчі умови несення військової служби в умовах запровадженого з 24.02.2022р. правового режиму воєнного стану припадають на випадок захисту Батьківщини військовослужбовцем стрілецького підрозділу, відносно якого кваліфікуючою умовою набуття права на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 визначено знаходження на лінії бойового зіткнення, тобто безпосередня участь у вогневих сутичках з ворогом або знаходження під вогнем ворога.

З огляду на запроваджений ст.8 Конституції України принцип верховенства права, невід`ємним елементом якого є справедливість, суд доходить до переконання про те, що виплата додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі іншим категоріям військовослужбовців не повинна суперечити, а навпаки - має відповідати саме означеному критерію.

Суд зауважує, що у межах делегованих Урядом України повноважень Міністерством оборони України у наказі Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44 та у наказі Міністерства оборони України від 26.09.2023р. №566 було чітко та однозначно розмежовано правову категорію - "безпосередня участь у бойових діях" та правову категорію - "безпосередня участь у забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України" (далі за текстом - Заходи) від правової категорії - "виконання бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями)".

При цьому, кваліфікуюча ознака - перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) кореспондує правовій категорії - "безпосередня участь у бойових діях" та правовій категорії - "безпосередня участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України", а кваліфікуюча ознака - у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави кореспондує правовій категорії - "виконання бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями)".

Згідно з п.3 Розділу XXXIV Порядку №260 райони ведення воєнних (бойових) дій, склад діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України та склад резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України.

За правилами п.4 Розділу XXXIV Порядку №260 підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Суд відмічає, що усі перелічені вище розпорядчі акти права Міністра оборони України містять однакові по суті правила підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, а саме вказівки на те, що кола таких документів належать: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій, журнал ведення оперативної обстановки, бойове донесення, постова відомість; рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

З наведених документів слідує, що за правовою природою та призначенням саме лише існування такої речі матеріального світу як бойовий наказ (бойове розпорядження) обєктивно не здатне призвести до виникнення у конкретного військовослужбовця абсолютного права на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі, позаяк цей документ є суто письмовою вказівкою військового командира вищого рівня на використання сил, засобів та особового складу військового формування, військової частини, військового підрозділу для виконання окремого бойового завдання, до якого згаданий вище військовослужбовець може бути як залучений, так і не залучений.

Тому суд вважає, що обставина існування бойового наказу (бойового розпорядження) є обовязковою передумовою виникнення у конкретного військовослужбовця названого вище права, але сама по собі обєктивно не здатна призвести до виникнення безумовного права на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі.

При цьому, суд зауважує, що бойовий наказ (бойове розпорядження) видається не стосовно окремого військовослужбовця, а відносно військового формування (військової частини, військового підрозділу тощо), а відтак, конкретний військовослужбовець не має ані права на вимогу про обтяження субєкта владних повноважень обов`язком видати оригінали бойових наказів (бойових розпоряджень) іншим учасникам суспільних відносин у власних інтересах, ані права на вимогу про вільний документообіг бойових наказів (бойових розпоряджень).

У ході розгляду справи судом зясовано, що ведення журналу бойових дій передбачено наказом Міністерства оборони України від 06.10.2020р. №363.

Згідно з Інструкцією з ведення Історичного формуляра, Історичної довідки та Журналу бойових дій (затверджена наказом Міністерства оборони України від 06.10.2020р. №363; далі за текстом - Інструкція №363) журнал бойових дій - звітно-інформаційний документ, що входить до складу бойових документів, в якому відображається підготовка і хід бойових дій.

Пунктом 1 Розділу IV Інструкції №363 передбачено, що журнал бойових дій ведеться, зокрема, у військових частинах з моменту отримання наказу (директиви) про залучення до ведення бойових дій до моменту завершення виконання завдань у районі бойових дій.

За змістом п.2 Розділу IV Інструкції №363 ведення журналу бойових дій здійснюється у довільній формі на підставі оперативних документів, бойових наказів, розпоряджень, зведень, бойових донесень тощо, а також усних розпоряджень старших начальників і командирів.

Відповідно до п.4 Розділу IV Інструкції №363 обов`язковими складовими журналу бойових дій є: дата запису; загальна обстановка перед початком операції (бою); бойовий склад та угрупування своїх військ та військ противника; співвідношення сил та засобів; коротке викладення завдання військовій частині (підрозділу); рішення командира та бойові завдання, поставлені підпорядкованим частинам (підрозділам); уточнені рішення та розпорядження, які віддавались командирами (начальниками) чи були отримані від старших начальників; дані про захоплення полонених та трофеї; втрати своїх військ і противника; можливі висновки та пропозиції щодо тактики застосування військ (сил).

Отже, за первісним призначенням журнал ведення бойових дій є офіційним письмовим документом про дії військової частини або підрозділу військової частини, а не конкретного військовослужбовця, що між тим з огляду на приписи постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 не створює жодних заборон чи перепон для відображення у згаданому документі детальної інформації про особисту та безпосередню участь кожного військовослужбовця з особового складу підрозділу у виконанні доведеного встановленим порядком бойового наказу (бойового розпорядження).

Відтак, факт наявності записів у журналі бойових дій про участь конкретного підрозділу військової частини у бойових діях також не може бути визнаний достатнім доказом набуття конкретним військовослужбовцем абсолютного права на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн.

Тож суд вважає, що обставина існування відповідних записів у журналі ведення бойових дій про факт ведення бойових дій особовим складом військового підрозділу (без конкретизації прізвищ військовослужбовців або іншої достатньої персоналізації) під час виконання бойового наказу (бойового розпорядження) також є обовязковою передумовою виникнення у конкретного військовослужбовця названого вище права, але сама по собі обєктивно не здатна призвести до виникнення безумовного права на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі.

Таким чином, лише рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного конкретного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань за умови одночасної наявності як бойового наказу (бойового розпорядження), так і відповідних записів у журналі ведення бойових дій про факт ведення бойових дій на виконання бойового наказу (бойового розпорядження) у розумінні ст.ст.72-76 КАС України є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом особистої та безпосередньої участі конкретного військовослужбовця у бойових діях (але за виключенням випадку існування спору стосовно предмету та змісту бойового завдання, або стосовно предмету та змісту бойової дії, або стосовно місця територіальної дислокації військового підрозділу).

Підсумовуючи викладені вища міркування, суд доходить до переконання про те, що лише підтверджені сукупністю документів (а саме: бойовим наказом (бойовим розпорядженням), записами у журналі ведення бойових дій (аналогічного за правовою природою документу), рапортом командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця у бойових діях або Заходах) обставини спричиняють виникнення у конкретного військовослужбовця права на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі.

Розглядаючи справу, суд зважає, що за суттю запровадженого ст.8 Конституції України принципу верховенства права негативні наслідки, спричинені неоднозначністю, суперечливістю чи прогалинами в законодавстві у сфері публічно-правових відносин, не можуть застосовуватись на шкоду приватній особі чи бути підставою для розширеного тлумачення повноважень субєктів владних повноважень, а натомість - в окресленому випадку підлягає застосуванню принцип найбільш сприятливого становища для особи (favor libertatis).

Подібні за суттю правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 02.04.2025р. у справі №280/7446/24.

Однак, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд доходить до переконання про те, що у межах спірних правовідносин військовослужбовець обєктивно не здатен набути ані легітимних сподівань, ані розумних очікувань на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі чи одноразової винагороди у розмірі 70.000,00грн. за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 виключно на підставі власних документально непідтверджених аргументів про несення військової служби у конкретний проміжок часу в умовах, окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 (тобто у випадку документально непідтвердженого факту особистої та безпосередньої участі у веденні бойових дій).

У разі незгоди із обліком умов несення служби субєктом владних повноважень у вимірі постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 військовослужбовець з огляду на приписи ч.5 ст.44, ч.2 ст.79, ч.4 ст.161 КАС України повинен навести достатньо конкретизовані обставини про власне фізичне місце перебування кожного календарного дня співвідносно з рештою особового складу підрозділу, обставини про суть та характер виконаних у цей період службових завдань тощо.

За відсутності доводів про ці обставини суд позбавлений можливості реалізувати обовязок за ч.4 ст.9 КАС України та витребувати необхідні для вирішення спору по суті докази, окрім обставин: існування бойового наказу (бойового розпорядження); місця дислокації військової частини (військового підрозділу); знаходження військовослужбовця у відпустці, у відрядженні, на навчанні, на лікуванні, у стані тимчасової непрацездатності, у правовому режимі самовільного залишення військової частини; наявності рапортів командира підрозділу про призначення додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі; виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі командиру військового підрозділу, до особового складу якого входить конкретний військовослужбовець.

Також з наведених вище мотивів суд доходить до переконання про те, що у період 24.02.2022р.-31.01.2023р. підставою для виникнення у військовослужбовця Збройних Сил України права на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у фіксованому розмірі - 30.000,00грн. пропорційно часу реальної служби є факт проходження військової служби та факт обіймання штатної військової посади в організаційній структурі державного органу із ознаками військового формування.

З 01.02.2023р. підставою для виникнення у військовослужбовця Збройних Сил України права на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у фіксованому розмірі - 30.000,00грн. пропорційно часу реальної служби є факт виконання бойових (спеціальних) завдань.

Тож, у період часу 24.02.2022р.-31.01.2023р. виплата додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 була передбачена в обов`язковому фіксованому розмірі 30.000,00грн. у межах кожного календарного місяця за кожен календарний день обіймання військової посади (тобто із розрахунку 30 днів у календарному місяці розмір денної фіксованої виплати складає - 1.000,00грн. до утримання податків (зборів), а із розрахунку 31 день у календарному місці розмір денної фіксованої виплати складає - 967,74грн. до утримання податків (зборів)) до моменту набуття чинності нормами Розділу ХХХIV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44 (тобто до 01.02.2023р.).

Після настання моменту набуття чинності нормами Розділу ХХХIV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44 (тобто з 01.02.2023р.) набуття військовослужбовцем права на виплату додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі до 30.000,00грн. була обтяжена такою кваліфікуючою вимогою як виконання бойового (спеціального) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань).

Натомість, виплата додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі незмінно була передбачена виключно у разі особистого та безпосереднього вчинення кожним конкретним військовослужбовцем протягом доби (календарного дня) будь-якого діяння з кола бойових дій під час перебування військового підрозділу на лінії бойового зіткнення з ворогом (у контексті військовослужбовця стрілецького підрозділу Збройних Сил України) (тобто із розрахунку 30 днів у календарному місці розмір денної підвищеної виплати складає - 2.333,33грн. до утримання податків (зборів), а із розрахунку 31 день у календарному місці розмір денної підвищеної виплати складає - 2.258,06грн. до утримання податків (зборів)).

Розв`язуючи даний спір, суд підкреслює усвідомлення змісту ст.3 Конституції України (де указано, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю), змісту ст.17 Конституції України (відповідно до якої держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей), змісту ст.65 Конституції України (згідно з якою захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України), усіх ризиків для життя та здоров`я людини, спричинених безпосереднім та особистим виконанням громадянином завдання із захисту суверенітету України та територіальної цілісності України.

При цьому, суд вважає, що за правовою природою, характером та змістом вимога військовослужбовця про виплату додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у бажаному розмірі (як фіксованому, так і підвищеному) одночасно означає і не сформульоване текстуально, але існуюче у реальності звинувачення відповідної компетентної військової посадової особи (командира, начальника) у неправильному обліку часу військової служби, у неправильній кваліфікації умов несення військової служби, у неправильному визначенні розміру додаткової винагороди.

Суд підкреслює власне усвідомлення та усвідомлення кожним громадянином України значущості внеску кожного військовослужбовця у захист та оборону Батьківщини у період з 24.02.2022р., але зважає, що за волею законодавця додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі підлягає виплаті не за щоденне виконання завдань повсякденної військової служби, а по суті за професійний ризик несення військової служби в умовах існування щомиттєвої і невідворотної загрози загибелі військовослужбовця у ході бойової дії від дій ворога.

За змістом постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Аналогічні положення містяться у п.8 Розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44 та у п.9 Розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 26.09.2023р. №566.

Випадки, які виключають виплату додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 викладені у п.14 Розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44 та у п.15 Розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 26.09.2023р. №566.

У межах спірних правовідносин субєкт владних повноважень не посилався на існування таких випадків відносно заявника.

Застосовуючи положення наведених норм права до підтверджених матеріалами справи обставин спірних правовідносин, суд доходить до переконання про те, що: 1) з 01.02.2023р. додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. 168 у розмірі - 30.000,00грн. виплачується військовослужбовцям Збройних Сил України, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань) у випадках згідно з п.1 Розділу ХХХІV Порядку №260 з п.1 Розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30.01.2023р. №177/39233) або згідно з п.2 Розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 26.09.2023р. №566 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.09.2023р. за №1705/40761); 2) додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. 168 у підвищеному до - 100.000,00грн. розмірі виплачується військовослужбовцям Збройних Сил України, які беруть безпосередню особисту участь у бойових діях у районах ведення бойових дій у випадках згідно з п.1 Розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30.01.2023р. №177/39233) або згідно з п.2 Розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 26.09.2023р. №566 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.09.2023р. за №1705/40761); 3) одноразова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. 168 у розмірі - 70.000,00грн. за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань виплачується військовослужбовцям Збройних Сил України, які беруть безпосередню особисту участь у бойових діях у районах ведення бойових дій під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно у випадках згідно з п.1 Розділу ХХХVІІ Порядку №260

у редакції наказу Міністерства оборони України від 22.05.2024р. №339 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.05.2024р. за №746/42091).

Тож, одноразова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. 168 у розмірі - 70.000,00грн. за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань є однократним разовим видом грошового забезпечення у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, котрий виплачується понад додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у тому разі, коли конкретний військовослужбовець брав безпосередню особисту участь у бойових діях у районах ведення бойових дій саме на лінії бойового зіткнення з противником на відстані до ротного опорного пункту включно протягом кожного із сумарно обчислених 30 днів.

У межах спірних правовідносин заявник з 31.07.2024р. виконував функції водія 1 мінометного взводу 1 мінометної батареї 3 штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ; з 08.06.2025р. виконував функції оператора відділення управління командира 1 мінометної батареї 3 штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 .

Доказів про безпосередню особисту участь заявника у бойових зіткненнях з ворогом матеріали справи не містять.

Судом з огляду на приписи ч.4 ст.9 КАС України не відшукано джерел здобуття таких доказів.

Доказів постійного та безперервного цілодобового знаходження заявника у межах спірних правовідносин саме на лінії зіткнення з противником матеріали справи не містять.

Окремо суд відзначає, що матеріали справи не містять доказів постійного та безперервного цілодобового знаходження заявника у межах спірних правовідносин саме на лінії зіткнення з противником на відстані до ротного опорного пункту включно протягом кожного із сумарно обчислених 30 днів.

Судом з огляду на приписи ч.4 ст.9 КАС України не відшукано джерел здобуття таких доказів за власною ініціативою, позаяк усупереч п.2 ч.5 ст.44, ч.2 ст.79, п.4 ч.5 ст.160, п.5 ч.5 ст.160, ч.4 ст.161 КАС України текст позову заявника не містить жодних відомостей ані про об"єктивні дані стосовно фізичного місця перебування заявника у межах спірних правовідносин, ані про неможливість виконання службових завдань на лінії бойового зіткнення з ворогом на відстані саме до ротного опорного пункту включно протягом кожного із сумарно обчислених 30 днів.

Натомість, суд відзначає, що згідно з здобутими судом за власною ініціативою у порядку ч.4 ст.9 КАС України доказами: 1) у межах спірних правовідносин Військова частина НОМЕР_1 знаходилась у визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України районах ведення бойових дій; 2) Військова частина НОМЕР_1 отримувала бойові розпорядження, які передбачали як виконання бойових завдань за бойовими наказами, так і особисту та безпосередню участь особового складу у веденні бойових дій; 3) заявник виконував з 31.07.2024р. виконував функції водія 1 мінометного взводу 1 мінометної батареї 3 штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ; з 08.06.2025р. виконував функції оператора відділення управління командира 1 мінометної батареї 3 штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 , що за загальним правилом виключає особисту участь військовослужбовця у бойових зіткненнях та фізичне знаходження на лінії бойового зіткнення з ворогом; 4) додаткова винагорода у розмірі до 30.000,00грн. за виконання бойових завдань за бойовими наказами була нарахована за 8 днів серпня 2024р. у розмірі 7.741,94 грн; за 15 днів вересня 2024р. у розмірі 15.000,00грн; за жовтень 2024р. у розмірі 30.000,00 грн; за листопад 2024р. у розмірі 30.000,00 грн; за 22 дні грудня 2024р. у розмірі 21.290,32 грн; додаткова винагорода у підвищеному до 100.000,00грн розмірі за особисту та безпосередню участь у бойових діях була нарахована за 23 дні серпня 2024р. у розмірі 74.193,55 грн; за 9 днів грудня 2024р. у розмірі 29.032,26 грн; за січень 2025р. у розмірі 100.000,00 грн; за 11 днів березня 2025р. у розмірі 35.483,87 грн; 5) до обліку у цілях подальшого нарахування одноразової грошової допомоги за особисту та безпосередню участь у веденні бойових дій на відстані до розташування ротного опорного пункту від лінії бойового зіткнення з противником було включено період 09.03.2025р.

Судом за власною ініціативою на виконання вимог ч.4 ст.9 КАС України у цілях зясування обєктивної істини у спорі безвідносно до доводів сторін та процесуальної поведінки учасників справи не було виявлено існування джерел здобуття доказів про умови проходження заявником військової служби у межах спірних правовідносин, відмінні згаданих у довідці Військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2026 №9/1/24 в частині фізичного знаходження заявника на лінії бойового зіткнення з противником.

Продовжуючи розвязання спору по суті, суд відмічає, що згідно з п.11 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 12.04.2024р. №419 (підлягає застосуванню з 01.04.2024р.) у разі виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території держави-агресора військовослужбовцям додатково виплачується одноразова винагорода в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання таких завдань.

Зі змісту наведених вище норм права слідує, що речення перше абз.1 п.11 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 12.04.2024р. №419 співвідноситься із реченням другим абз.1 п.11 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 12.04.2024р. №419 як випадки виконання одного і того ж бойового завдання особиста та безпосередня участь у веденні бойових дій, але у різних місцях відносно лінії зіткнення з ворогом, бо речення друге абз.1 п.11 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 12.04.2024р. №419 стосується виконання бойового завдання з ведення бойових дій протягом доби саме на лінії зіткнення у глибину до ротного опорного пункту включно, а речення перше абз.1 п.11 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 12.04.2024р. №419 стосується особистої та безпосередньої участі у виконанні бойових завдань на відстані від лінії зіткнення з ворогом понад розташування ротного опорного пункту включно.

Згідно з п.2 Розділу ХХХVII Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 30.04.2024р. №275 підтвердження виконання бойових (спеціальних) завдань на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно здійснюється на підставі таких документів: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій або бойове донесення; рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про виконання бойових (спеціальних) завдань кожним військовослужбовцем (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) в умовах, визначених пунктом 1 цього розділу.

Інформацію про кількість днів виконання бойових (спеціальних) завдань у минулому місяці відряджених до військових частин (установ, організацій) військовослужбовців командири військової частини (установи, організації), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець, повідомляють органи військового управління, військові частини (установи, організації) за місцем штатної служби військовослужбовців, до 05 числа поточного місяця в установленому законодавством порядку.

Пунктом 4 Розділу ХХХVII Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 30.04.2024р. №275 визначено, що виплата одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів військових частин (установ, організацій).

Як то указано у п.5 Розділу ХХХVII Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 30.04.2024р. №275, накази про виплату одноразової винагороди особовому складу, у якого право на отримання одноразової винагороди настало у минулому місяці, видаються до 05 числа поточного місяця на підставі: даних обліку днів для виплати одноразової винагороди, які підтверджують наявність сумарно обчислених 30 днів виконання завдань військовослужбовцями в умовах, визначених пунктом 1 цього розділу, за які виплата одноразової винагороди не здійснювалась; інформації про кількість днів виконання бойових (спеціальних) завдань для виплати одноразової винагороди, зазначеної у витязі з наказу командира військової частини (установи, організації) за попереднім місцем проходження служби військовослужбовця; інформації про кількість днів виконання бойових (спеціальних) завдань для виплати одноразової винагороди, зазначеної військовою частиною (установою, організацією), до якої для виконання завдань був відряджений військовослужбовець.

Застосовуючи положення наведених норм права до підтверджених матеріалами справи обставин спірних правовідносин, суд доходить до переконання про те, що матеріали справи не містять доказів проходження заявником у межах спірних правовідносин військової служби в умовах, відмінних від згаданих у довідці Військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2026 №9/1/24 в частині фізичного знаходження заявника на лінії зіткнення з противником.

Матеріали справи не містять доказів подання заявником рапортів по команді чи скарг про неправильний облік відповідачем умов проходження військової служби у межах спірних правовідносин в частині фізичного знаходження заявника на лінії зіткнення з противником.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування приватною особою новоствореного обовязку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини спірних правовідносин були з`ясовані із достатньою повнотою, зміст належної норми права був витлумачений вірно, реально вчинене управлінське волевиявлення не призвело до погіршення правового становища приватної особи як учасника суспільних відносин, бо за відсутності правових підстав субєкт владних повноважень був позбавлений можливості вчинити управлінське волевиявлення з приводу призначення, обчислення, нарахування, виплати такого виду грошового забезпечення як додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі 70.000,00грн. за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно) у звязку із відсутністю поза розумним сумнівом документально підтвердженого факту особистої та безпосередньої участі заявника у веденні бойових дій на лінії зіткнення з ворогом на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно.

У ході розгляду справи судом не відшукано процесуальних можливостей підтвердити такий факт у порядку ч.4 ст.9 КАС України усупереч відомостям обліку субєкта владних повноважень стосовно відповідності умов несення військової служби заявником у межах спірних правовідносин параметрам, окресленим законодавцем у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168.

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.

Стосовно доводів суб"єкта владних повноважень про пропуск заявником строку звернення до суду необхідно зазначити, що у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 04.12.2025р. у справі №380/25392/24: 1) законодавство не встановлює форму інформування роботодавцем працівника про складові нарахованих і виплачених сум заробітної плати, а тому суд, при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду, повинен, крім іншого, з`ясовувати таку форму повідомлення, що буде відповідати дотриманню принципу офіційності в адміністративному судочинстві; 2) для встановлення дат, з якими частина перша статті 233 КЗпП України пов`язує початок обчислення строку звернення до суду з позовними вимогами, суд повинен з`ясувати, чи виконав відповідач передбачений статтею 110 КЗпП України обов`язок щодо позивача (якщо так, то в якій формі), та коли позивач набув документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум грошового забезпечення за кожен місяць зазначених періодів; 3) для обрахунку передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду суд повинен встановити дату одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

У ході розгляду справи за правилами ч.1 ст.77 КАС України суб"єкт владних повноважень не подав доказів належного інформування заявника про структуру грошового забезпечення ані в аспекті ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України, ані в аспекті ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України.

Тому стан оформлення позову в частині вимог ч.6 ст.161 КАС України у даному конкретному випадку не містить підстав для застосування наслідків за ч.13 ст.171, ч.15 ст.171, ч.3 ст.123, ч.4 ст.123 КАС України.

Стан оформлення позову в частині сплати судового збору за ч.3 ст.161 КАС України з урахуванням положень п.1 ч.1 ст.5 Закону України від 08.07.2011р. №3674-VI "Про судовий збір" не містить підстав для застосування наслідків за ч.13 ст.171, ч.15 ст.171 КАС України.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); вичерпно реалізував усі існуючі правові механізми з`ясування обєктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; інших джерел здобуття об`єктивних даних про обставини спірних правовідносин не знайшов.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139-143 КАС України.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124,129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про продовження процесуальних строків від 16.02.2026р. по справі №520/33423/25 - задовольнити.

Продовжити Військовій частині НОМЕР_1 строк для подання відзиву на позов та доказів, зазначених в ухвалі Харківського окружного адміністративного суду від 24.12.2025р. по справі №520/33423/25.

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко