Справа № 204/5984/21
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2026-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

17 лютого 2026 р.Справа № 204/5984/21

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Сліпець Н.Є., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Чечелівського районного суду м. Дніпра, Дніпровського апеляційного суду, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

03.02.2026 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Третього апеляційного адміністративного суду з позовом до Чечелівського районного суду м. Дніпра, Дніпровського апеляційного суду, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі - відповідачі), в якій просить суд:

- визнати протиправними та незаконними дії відповідачів у даній справі, які стали наслідками ухвалення протизаконних та не обґрунтованих рішень у справі №204/5984/21 які завдали ОСОБА_2 та її дитині ОСОБА_3 моральну та матеріальну шкоду;

- визнати справу №204/5984/21 як не розглянуту в цивільному судочинстві з дотриманням норм матеріального та процесуального права та належним судом, а всі рішення та ухвали судів у даній справі такими, що не підлягають виконанню в виконавчому провадженні, але не зупиняти дію рішення від 18.05.2022 року судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі №204/5984/21 в провадженні №2/204/2021/21 або №2/204/373/22 по день надходження до виконавчої служби рішення належного суду щодо розміру аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якого повинен бути здійснений перерахунок аліментів на дану дитину з 06.08.2021 року та до досягнення нею повноліття;

- зобов`язати належний суд П`ятий окружний районний суд м. Дніпра розглянути справу №204/5984/21 з дотриманням норм матеріального та процесуального права;

- стягнути з відповідача №4 - Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди завданої позивачу та її дитині ОСОБА_3 незаконними діями відповідачів у даній справі, у розмірі станом на день подачі даної позовної заяви 1000314 грн. + щомісячний показник розміру аліментів. заявлений в позовній заяві у справі №204/5984/21, а саме 65% від всіх доходів ОСОБА_4 ;

- стягнути з відповідача №4 - Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди завданої позивачу та її дитині ОСОБА_3 незаконними відповідачів у даній справі у розмірі станом на день подачі даної позовної заяви 1000314 грн. *2=2000628 грн. + щомісячний показник розміру аліментів, заявлений в позовній заяві у справі №204/5984/21, а саме 65% від всіх доходів ОСОБА_4 помножений на 2 (2 особи, які страждали ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 )

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що цією позовною заявою оскаржуються дії суддів та працівників апарату Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (Чечелівського районного суду м. Дніпра), колегії суддів та працівників апарату Дніпровського апеляційного суду, колегії суддів Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду, які на думку позивача були протиправними та незаконними, у зв`язку з чим, прийнято протизаконні та не обґрунтовані рішення у справі №204/5984/21, які завдали ОСОБА_2 та її дитині ОСОБА_3 моральну та матеріальну шкоду.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.02.2026 року матеріали позовної заяви передано на розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

12.12.2026 року на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви №204/5984/21 та передані на розгляд судді Сліпець Н.Є.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд виходить з наступного.

Однією із закріплених у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав.

Забезпечення вказаного права в національному законодавстві випливає із положень Конституції України, у частині другій статті 55 якої закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їхній сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Завданням адміністративного судочинства, у силу частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначеннями, наведеними у пунктах 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції судів адміністративної юрисдикції належать спори фізичних чи юридичних осіб із органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою чи службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Тож до адміністративної юрисдикції належить справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює публічно-владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує її права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їхніх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, під час визначення предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач звернувся до адміністративного суду із позовом, в якому просить визнати протиправними дії суддів та працівників апаратів судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, скасувати рішення у цивільній справі №204/5984/21 (визнавши їх такими, що не підлягають виконанню), зобов`язати П`ятий окружний районний суд м. Дніпра здійснити повторний розгляд вказаної справи, а також стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1 000 314 грн та моральної шкоди у розмірі 2 000 628 грн, оскільки фактично не погоджується із прийнятими судовими рішеннями у справі №204/5984/21, зокрема, вважає їх незаконними, необґрунтованими та такими, що винесені з порушенням норм матеріального і процесуального права неналежним судом, що, на переконання позивача, призвело до неповного стягнення аліментів на утримання дитини та спричинило тривалі моральні й матеріальні втрати.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що згідно з усталеною практикою Конституційного Суду України та Верховного Суду, процесуальні дії суддів, пов`язані з розглядом конкретної справи, не можуть бути предметом окремого судового розгляду в порядку адміністративного судочинства. Чинне законодавство України встановлює спеціальний порядок оскарження судових рішень виключно через інститути апеляційного та касаційного перегляду.

Конституційний Суд України у пункті 4.2 Рішення від 23.05.2001 № 6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.

Оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, яка міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 240/533/21, від 26 травня 2021 року у справі № 460/9271/20, від 27 листопада 2019 року у справі № 320/3328/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 1340/4052/18.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2018 у справі №820/5586/16, вказала на те, що дії суду (судді), вчинені при виконанні обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.

Крім того, стосовно вимог про визнання дій суддів протиправними, діє принцип функціонального імунітету суддів, який передбачає, що суддя не може нести цивільну чи адміністративну відповідальність за результати своєї судової діяльності, за винятком випадків вчинення злочину або дисциплінарного проступку, встановлених у законному порядку. Відтак, законність судового рішення не може перевірятися шляхом подання позову до суддів чи суду, що його ухвалив, а незгода сторони з висновками суду не є підставою для визнання дій суддів незаконними в адміністративному порядку.

Дії учасника справи у разі його незгоди з прийнятими судами рішеннями випливають із процесуального закону, який не передбачає у таких випадках можливості подання цим учасником справи позову до відповідних судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16.10.2019 у справі № 640/21170/18 та Верховного Суду у постанові від 16.01.2020 у справі № 826/16580/17, відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду (працівників апарату суду), відповідно ухваленого або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.

Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що за обставин цієї справи між позивачем, судами першої, апеляційної, касаційної інстанцій та органами казначейської служби відсутні публічно-правові відносини, а відтак заявлені до них позовні вимоги не можуть розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що спір у цій справі не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а отже у відкритті провадження слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Згідно ч.6 статті 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Суд зауважує, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України, є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьов проти України», заяви № 17160/06 та № 35548/06, пункт 33).

У постанові від 10 червня 2021 року у справі № 380/1854/20 Верховний Суд зазначив, що вжите в пункті 1 частини першої статті 238 КАС України формулювання «не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й ті, які можна розглядати за правилами адміністративного судочинства, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтермінує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні підстави для цього.

При цьому, поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. А тому зазначені вище вимоги не можуть бути вирішені в судах жодної юрисдикції.

Подібну за змістом правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18 та від 16.10.2019 у справі № 1340/4052/18.

Враховуючи наведені висновки Верховного Суду, суд вважає необхідним роз`яснити позивачу, що цей спір не віднесений до юрисдикції жодного суду, оскільки не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

За таких обставин, суд доходить висновку про відмову у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 170, 243, 248, 256, 293, 294 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження у справі №204/5984/21 за позовом ОСОБА_1 до Чечелівського районного суду м. Дніпра, Дніпровського апеляційного суду, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати позивачу разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295-297 КАС України.

Суддя Н.Є. Сліпець