Справа № 500/3132/25
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 500/3132/25 пров. № А/857/31845/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області,

на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 липня 2025 року (суддя Мартиць О.І., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м. Тернопіль, дата складання повного тексту рішення 01 липня 2025 року),

в адміністративній справі №500/3132/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області,

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

У травні 2025 року позивач звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому, просив: 1) визнати рішення про відмову в перерахунку пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 19.02.2025 №73 - протиправним та скасувати його; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області перевести ОСОБА_1 з 12.02.2025 на пенсію державного службовця за віком відповідно до пунктів 10, 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ «Про державну службу» та здійснити нарахування та виплату пенсії на підставі довідок про складові заробітної плати від 12.02.2025 №28, від 12.02.2025 №29, виданих Тернопільською районною державною адміністрацією.

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.07.2025 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №73 від 19.02.2025 про відмову у переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.02.2025 про переведення на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» та прийняти рішення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 605,60 грн..

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, не відповідністю обставинам справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що за результатами розгляду пенсійної справи встановлено, що заявник отримував пенсію згідно Закону України «Про державну службу» з 14.11.2011 по 01.05.2020. З 01.05.2020 отримує пенсію за віком згідно Закону України №1058-IV. Оскільки до набрання чинності Законом № 889-VIII позивачу призначалася пенсія відповідно до Закону №3723-XII, права на повторне призначення пенсії відповідно до вказаного Закону він не має. Водночас право на призначення пенсії на підставі ст. 37 Закону № 3723-XII як спеціального закону збережено для осіб, визначених у підпунктах 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIIІ. Проте цим особам не надано права на індексацію та перерахунок розміру призначених їм пенсій. Тому вважає апелянт, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та дав їм неналежну оцінку, в результаті чого прийняв незаконне та необґрунтоване рішення.

За результатами апеляційного розгляду апелянт відповідач просить скасувати оскаржене рішення суду та винести рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Тернопільській області та з 14.11.2011 по 01.05.2020 рік отримував пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу». З 01.05.2020 року позивача було переведено на пенсію за віком згідно Закону України №1058-IV.

12.02.2025 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Тернопільській області із заявою щодо перерахунку по переходу на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».

19.02.2025 року позивачу було адресовано відповідь ГУ ПФУ в Тернопільській області про те, що за результатами розгляду заяви від 12.02.2025 ОСОБА_1 в перерахунку пенсії відмовлено (а.с.11).

До вказаного листа було долучено копію Рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 19.02.2025 року №73 про відмову в перерахунку пенсії, яке обґрунтоване тим, що Законом №889-VIII не передбачено можливість здійснення перерахунків раніше призначених пенсій державним службовцям (а.с.12-13).

Вважаючи рішення відповідача про відмову у переведенні на пенсію протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Судом першої інстанції вірно враховано, що умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01.05.2016 визначалися Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ.

01.05.2016 набув чинності Закон № 889-VIII, згідно з пунктом 2 розділу XI якого визнано такими, що втратили чинність: Закон України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Згідно із пунктами 10-12 розділу XI Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України Про державну службу (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Перелік посад державної служби, які займали особи з числа колишніх державних службовців, що належать до певної категорії посад, передбачених цим Законом, визначається Кабінетом Міністрів України. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України Про державну службу (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., №52, ст.490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст.490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, за наявності в особи станом на 01.01.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону № 3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців (вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №822/524/18).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом №8 89-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII, та мають передбачені вік та страховий стаж.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №591/6970/16-а.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якою передбачено, що в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника, зазначив, що в даному випадку має місце призначення іншого виду пенсії, а саме за віком згідно Закону України «Про державну службу».

Судом першої інстанції вірно зазначено, що та обставина, що позивач раніше отримував пенсію відповідно до Закону №3723-ХІІ, не позбавляє його права перейти з пенсії по віку, яку він отримує наразі за Законом №1058-IV, на пенсію в межах дії Закону №889-VIII, адже за наявності в особи права на пенсію за різними законами або нарізні види пенсії в межах одного закону, законодавець не забороняє після призначення пенсії перейти з одного виду пенсії на інший або звернутись із заявою про переведення пенсії за іншим законом.

Одержавши заяву позивача про переведення на пенсію за іншим законом, відповідач міг виходити лише з оцінки об`єктивних обставин, тобто відповідного права особи, яке вона має, або ж відсутності такого права (наприклад за відсутності необхідного стажу роботи на посадах державної служби станом на відповідний момент часу).

З матеріалів справи видно, що позивач має достатній страховий або спеціальний стаж роботи/служби, що не заперечується сторонами по справі.

Також судом враховано, що зі змісту рішення відповідача від 19.02.2025 року №73 видно, що таке обґрунтовано тим, що Законом №889-VIII не передбачено можливість здійснення перерахунків раніше призначених пенсій державним службовцям.

Таким чином, у відповідача не було фактичних та правових підстав для відмови у переведенні на інший вид пенсії позивача, у якого наявні умови для реалізації права на одержання пенсії державних службовців (згідно із пунктами 10, 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII та відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ).

Частиною третьою статті 45 Закону України № 1058-IV передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що позивач, реалізуючи своє право на вибір пенсійних виплат та звернувшись до структурного органу Пенсійного фонду України із заявою від 12.02.2025 про призначення іншої пенсії за іншим законом, а саме пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу», пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII, має право на таку пенсії.

За таких обставин, безпідставним є твердження відповідача про відсутність у позивача права на пенсію за віком за Законом України «Про державну службу», а відтак оскаржуване рішення від 19.02.2025 №73 є протиправним та підлягає скасуванню.

Таким чином, відмова відповідача у переведенні позивача на пенсію відповідно до Закону «Про державну службу» не відповідає критеріям обґрунтованості та законності, які встановлені в ч.2 статті 2 КАС України.

Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції у наведеній частині не спростовують і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів також враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решта позовних вимог не оскаржене позивачем в апеляційному порядку, а тому за правилами статті 308 КАС України у цій частині рішення суду апеляційному перегляду не підлягає.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 липня 2025 року в адміністративній справі №500/3132/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
З. М. Матковська