Справа № 640/38555/21
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

16 лютого 2026 рокум. ДніпроСправа № 640/38555/21

Луганський окружний адміністративний суд у складі судді Пляшкової К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва 28 грудня 2021 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Апарату Верховної Ради України (далі відповідач, Апарат ВРУ) з такими позовними вимогами:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови нарахувати та виплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 02 грудня 2014 року до 29 серпня 2019 року;

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 02 грудня 2014 року до 29 серпня 2019 року в сумі 35021,19 грн;

3) зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 29 серпня 2019 року по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування вимог зазначено, що позивач працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України 8 скликання ОСОБА_2 з 02 грудня 2014 року до 29 серпня 2019 року. Кількість некомпенсованих календарних днів щорічної відпустки - 142,5 днів.

При звільненні позивач подав заяву від 12 листопада 2021 року про надання довідок щодо заробітної плати та виплату належної йому суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки. Однак, листом від 03 грудня 2021 року № 15/26-2021/377564 Апарат ВРУ відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, оскільки народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.

Позивач вважає, що відмова відповідача не ґрунтується на вимогах закону.

Також позивач вважає, що оскільки у день звільнення йому не виплачено компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку, то відповідно до положень статей 116, 117 КЗпП України він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; визначено, що справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Від Апарату ВРУ до Окружного адміністративного суду міста Києва 25 квітня 2022 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог з таких підстав.

У Розділі IV Конституції України визначено статус Верховної Ради України, як єдиного органу законодавчої влади в Україні, який за своєю природою є представницьким органом державної влади, який складають чотириста п`ятдесят народних депутатів України. Народні депутати України для виконання своїх повноважень мають штат помічників-консультантів.

Положеннями КЗпП України передбачена виплата грошової компенсації лише за певну частину відпустки, а не повна заміна відпустки працівника грошовою компенсацією.

Із заявою про відпустку помічники - консультанти народних депутатів України звертаються до народного депутата України, у якого вони працюють, а не до керівника Апарату ВРУ, і вирішення питання щодо надання такої відпустки або виплати компенсації за невикористану частину відпустку своєму помічнику-консультанту вирішує безпосередньо їх роботодавець - народний депутат України.

Надані відповідачем докази у справі свідчать про те, що позивач жодного разу не користувався відпустками, а графіки відпусток ОСОБА_1 за час його перебування на посаді помічника-консультанта ніколи не подавались, також позивач, перебуваючи на посаді помічника-консультанта, жодного разу не звертався до народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 з вимогою про виплату йому грошової компенсації за невикористану відпустку.

Представник відповідача зазначив, що Апарат ВРУ є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України. Це допоміжний орган парламенту, який забезпечує його діяльність як єдиного органу законодавчої влади в Україні. Відповідно до пункту 35 частини першої статті 85 Конституції України структура Апарату Верховної Ради України та кошторис Верховної Ради України затверджується Верховною Радою України, що є виключною конституційною компетенцією парламенту.

Постановою Верховної Ради України від 20.04.2000 № 1678-ІІІ «Про структуру апарату Верховної Ради України» встановлено граничну чисельність кількості штатних одиниць та затверджено чітку структуру Апарату Верховної Ради України у складі підрозділів, визначених у пункті другому (копія додається). Втім, у зазначеному переліку відсутні посади помічників-консультантів народних депутатів України, тобто Апарат не є роботодавцем для них, а отже не може здійснювати їм виплати заробітної плати, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та інше.

Таким чином, представник відповідача зазначає, що умови проходження публічної служби помічниками-консультантами народних депутатів України є специфічними, тобто: безпосереднім роботодавцем та керівником помічника-консультанта є народний депутат України, який самостійно визначає їх кількість, посадові обов`язки, напрямки діяльності, особисто встановлює заробітну плату помічникам-консультантам, підписує табель обліку робочого часу своїх помічників-консультантів, розподіляє між ними фіксований фонд заробітної плати, премії та інше.

Водночас Апарат ВРУ лише здійснював кадрове та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачем та його роботодавцем - народним депутатом України VIII скликання ОСОБА_2 . Здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями (підпункт 1 пункту 10 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України).

На думку представника відповідача, наведені доводи дають підстави стверджувати, що позивач не був працівником Апарату ВРУ, а перебував у трудових відносинах із зазначеними вище народним депутатом України і всі виплати, які виникли з таких трудових правовідносин, в тому числі грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, здійснюються виключно із загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.

Крім того, представник відповідача відзначив, що Апарат Верховної Ради України не має право брати на себе фінансові зобов`язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України, які не передбачені Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» такі бюджетні призначення не були передбачені.

Представник відповідача зазначає, що, як видно із розрахункового листа за серпень 2019 року, при звільненні 29 серпня 2019 року позивачу всього нараховано 13666,67 грн, тобто розрахунок з ОСОБА_1 проведений у повному обсязі в межах фонду оплати праці помічників-консультантів, які працювали у штаті народного депутата України ОСОБА_2 . Чинним законодавством України не передбачено жодного іншого джерела для здійснення будь-яких виплат помічникам-консультантів, окрім фіксованого фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

Представник відповідача вважає, що позовні вимоги позивача про виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з моменту звільнення по день фактичного розрахунку також є безпідставними.

Від позивача до суду 30 квітня 2022 року надійшла відповідь на відзив, в якій позивачем викладено пояснення та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення.

Адміністративну справу відповідно до Закону України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» передано на розгляд до Луганського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року прийнято адміністративну справу до провадження, ухвалено розгляд справи продовжити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Від Апарату ВРУ до суду 18 лютого 2025 року надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач зазначив, що відповідач ніколи не був роботодавцем відносно ОСОБА_1 та не мав жодних правових підстав самостійно без відповідного подання народного депутата України VІІ скликання ОСОБА_2 використовувати встановлений Верховною Радою України фонд для оплати праці помічників-консультантів, у тому числі і для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку. Відповідач не допустив жодних порушень прав ОСОБА_1 , оскільки діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, що свідчить про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки. Станом на дату звільнення ОСОБА_1 між сторонами не існувало спору про розмір належних сум щодо виплати компенсації за невикористану відпустку.

Ухвалою від 21 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання Апарату Верховної Ради України про залучення співвідповідача до участі у справі.

Ухвалами від 16 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні клопотань представника Апарату ВРУ про залишення позовної заяви без руху та про залишення позовної заяви без розгляду.

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.

Дослідивши матеріали справи в змішаній формі, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з 02 грудня 2014 року по 29 серпня 2019 року працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_2 без поширення дії Закону України «Про державну службу», що підтверджено наданими в матеріали справи копіями: особового листка позивача, довідки від 17 листопада 2021 року № 20-17/1038, розпорядження керівника Апарату ВРУ від 19 грудня 2014 року № 8375 «Про зарахування ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України», розпорядження першого заступника керівника Апарату ВРУ від 27 серпня 2019 року № 1305-к «Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України».

Відповідно до розпорядження першого заступника керівника Апарату ВРУ від 27 серпня 2019 року № 1305-к «Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України» наказано помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнити з займаних посад 29 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням (строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України) та провести виплату компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки згідно зі статтею 19 Закону України «Про відпустки» у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» згідно з додатком, в якому, зокрема, зазначено ОСОБА_1 , основна - 142,5.

Позивач 12 листопада 2021 року звернувся до відповідача із заявою, в якій просив розрахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні відпусток за періоди роботи помічником-консультантом народного депутата України.

Листом від 03 грудня 2021 року № 15/26-2021/377564 відповідач повідомив про відсутність підстав для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку, оскільки всі виплати помічникам-консультантам здійснюються тільки у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів. Місячний фонд оплати праці помічників-консультантів народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_2 з 2014 по 2019 рік був розподілений у повному обсязі. У зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів депутата здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсацію при звільненні у 2019 році за 142,5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки не було правових підстав.

Разом з цим листом позивачу направлено довідки від 17 листопада 2021 року № 20-17/1038 та від 29 листопада 2021 року № 9-1-15/1345.

Відповідно до інформації, зазначеної в довідці від 17 листопада 2021 року № 20-17/1038, ОСОБА_1 за період роботи не використано 142,5 календарних дні щорічної основної відпустки.

У довідці від 29 листопада 2021 року № 9-1-15/1345 вказано, що ОСОБА_1 за період з серпня 2018 року по липень 2019 року нараховано 87000,00 грн заробітної плати, у тому числі з серпня по жовтень 2018 року по 8000,00 грн щомісяця, з листопада 2018 року по липень 2019 року по 7000,00 грн щомісяця.

У листі від 22 лютого 2022 року № 15/11-2022/51837 вказано, що Апарат ВРУ здійснює кадрове та фінансове обслуговування помічників-консультантів за поданням народного депутата України. Всі виплати помічникам-консультантам здійснюються тільки у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів. Ці кошти відображені у кошторисах Верховної Ради України за програмою 0111010 «Здійснення законотворчої діяльності Верховної Ради України». На момент звільнення ОСОБА_1 (станом на 29 серпня 2019 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України сьомого скликання ОСОБА_2 було недостатньо для здійснення виплати компенсації за невикористану основну щорічну відпустку. У зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів зазначеного вище народного депутата України, не було правових підстав здійснити нарахування та виплату компенсації ОСОБА_1 при його звільненні 19 серпня 2019 року - за 142,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 35020,80 грн.

Відповідно до розрахунку компенсації за невикористану відпустку, наданого Управлінням справами Апарату ВРУ, на час звільнення позивача з посади сума компенсації за 142,5 календарних днів становить 35020,80 грн. Розрахунок здійснений з урахуванням: періоду з серпня 2018 року по липень 2019 року; отриманого за цей період заробітку 87000,00 грн; кількості днів 354; середнього заробітку для розрахунку 245,762712; кількість днів для компенсації 142,5.

Згідно із розрахунковим листом за серпень 2019 року ОСОБА_1 нараховано до виплати 13666,67 грн, у тому числі: зарплата за відпрацьований час (20 днів) - 6666,67 грн; грошова допомога за дострокове припинення 7000,00 грн.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені Законом України від 17.11.1992 № 2790-XII «Про статус народного депутата України» (далі - Закон № 2790-XII) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 № 379/95-ВР (далі - Положення № 379/95-ВР у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

За змістом частини першої статті 34 Закону № 2790-XII (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 34 Закону № 2790-XII помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Суд звертає увагу на те, що помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Частиною третьою статті 1.1 Положення № 379/95 передбачено, що помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Згідно зі статтею 3.1 Положення № 379/95 персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Частиною п`ятою статті 4.4 Положення № 379/95 встановлено, що помічник-консультант народного депутата України на початку кожного календарного року попередньо погоджує з народним депутатом України дату своєї основної та додаткової відпусток, про що повідомляє Керівника Апарату Верховної Ради України або керівника виконавчого комітету відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до яких він прикріплений за заявою народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування.

Таким чином, усі виплати, які виникають з трудових правовідносин, у тому числі й матеріальна допомога на оздоровлення та грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, здійснюються Апаратом Верховної Ради України з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.

У даному випадку позивачу не виплачено у повному обсязі компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

Відповідач у відзиві на позов послався на відсутність у нього обов`язку з виплати позивачу компенсації у зв`язку з тим, що питання пов`язані з оплатою праці помічників-консультантів народного депутата України в межах місячного фонду заробітної плати відноситься до компетенції такого депутата.

Проте суд зазначає, що статтею 34 Закону № 2790-XII не передбачено виплату компенсації за рахунок коштів народних депутатів України.

Згідно з підпунктами 1 та 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 № 769, Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Відтак, наявні підстави вважати, що видатки з виплати компенсації за невикористану основну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, повинен нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Згідно зі статтею 4.1 Положення № 379/95 розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно:

1) визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах;

2) здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату;

3) надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Статтею 4.4 Положення № 379/95 передбачено, що помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».

Відпустка помічникам-консультантам народного депутата України надається, як правило, у період відпустки народного депутата України.

Помічник-консультант народного депутата України на початку кожного календарного року попередньо погоджує з народним депутатом України дату своєї основної та додаткової відпусток, про що повідомляє Керівника Апарату Верховної Ради України або керівника виконавчого комітету відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до яких він прикріплений за заявою народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування, чи керівника державного підприємства, установи, організації, у штаті яких він перебуває.

Відпустка помічнику-консультанту народного депутата України надається на підставі його письмової заяви, погодженої з народним депутатом України, за розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України, керівника виконавчого комітету (апарату) відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до якого прикріплений помічник-консультант народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування, чи керівника державного підприємства, установи, організації, у штаті яких він перебуває.

При цьому, специфіка правового статусу помічника-консультанта народного депутата України, на якій наголошує Апарат ВРУ у відзиві (урегулювання особливостей умов діяльності спеціальним законодавством, здійснення персонального підбору кандидатури помічника-консультанта і організація їх роботи і розподіл місячного фонду оплати праці особисто народним депутатом України, який несе відповідальність за правомірність своїх рішень) обумовлена характером патронатної служби, властивої будь-якій посаді такого роду.

Особливість патронатної служби полягає у тому, що діяльність працівників цієї служби спрямована на забезпечення ефективності функціонування визначених законодавством категорій публічних службовців, а не державного органу, чим власне і обумовлена означена специфіка їхнього правового статусу.

Верховний Суд у постановах від 21 березня 2023 року у справі № 640/11699/21, від 29 березня 2023 року у справі № 640/24361/19 та від 11 квітня 2023 року у справі № 640/19047/21 також акцентував увагу на тому, що специфіка правового статусу помічника-консультанта народного депутата України фактично обумовлена характером патронатної служби, властивої будь-якій посаді такого виду діяльності.

В постанові від 08 серпня 2024 року по справі № 640/14569/21 Верховний Суд вказав, що працівник патронатної служби приймається на роботу до відповідного державного органу за строковим трудовим договором за основним місцем роботи або за сумісництвом чи на громадських засадах. При цьому, строковий трудовий договір - це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Щодо застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та Закону України «Про відпустки», суд зазначає, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу») не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За наведених обставин, до правовідносини у сфері проходження патронатної служби і які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми КЗпП України та Закону України «Про відпустки».

Так, державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР, у редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 24 Закону України № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Наведені положення частин першої, четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин першої, четвертої статті 83 КЗпП України.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що підставою для виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення з посади останнього. При цьому, суд звертає увагу на те, що виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та КЗпП, та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

Посилання відповідача на те, що умови проходження державної служби помічниками-консультантами народних депутатів України є специфічними, оскільки їх безпосереднім роботодавцем та керівником є народні депутати, а Апарат ВР України здійснює лише документальне та фінансове обслуговування трудових відносин між ними, суд вважає необґрунтованими, оскільки як було встановлено вище, ОСОБА_1 було прикріплено для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату ВР України.

При цьому посилання відповідача на те, що фінансове забезпечення помічників-консультантів народного депутата є можливим виключно у межах коштів, виділених за бюджетними призначеннями, і що Апарат ВР України не може брати на себе фінансові зобов`язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України поза межами таких коштів, суд оцінює критично, оскільки відсутність фінансових ресурсів не може бути підставою для позбавлення особи права на отримання законодавчо гарантованих виплат.

Аналогічна позиція щодо спірних правовідносин викладена у постанові Верховного Суду 27 березня 2019 року у справі № 757/9144/16-ц.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.

ЄСПЛ у рішенні в справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету. Однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23).

У пункті 26 рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, наявність бюджетних асигнувань може вплинути на факт повної виплати одноразової грошової допомоги та не впливає на обов`язок прийняти рішення щодо вказаних питань, тому посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань, як на підставу неприйняття рішення про виплату позивачу компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки є необґрунтованими та суперечать нормам чинного законодавства.

Суд враховує те, що відповідачем не заперечується факт непроведення виплат за невикористані дні основної щорічної відпустки з періоди роботи з 02 грудня 2014 року по 29 серпня 2019 року.

Вказане у сукупності свідчить про обґрунтованість вимог позивача в наведеній частині та наявність підстав для зобов`язання провести відповідні нарахування та виплати.

Щодо належної до виплати позивачу суми компенсації за дні невикористаної відпустки, суд зазначає, що її розрахунок має здійснюватися відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Так, відповідно до підпункту «а» пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами) (далі - відпустка), або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.

В абзаці першому пункту 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацами першим, другим, четвертим пункту 3 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно із абзацом першим пункту 7 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

З наданих в матеріали справи документів судом установлено, що: сумарний заробіток позивача за останні 12 місяців перед звільненням (з серпня 2018 року по липень 2019 року) складав 87000,00 грн; кількість календарних днів розрахункового періоду 354 дні.

Відповідно середня заробітна плата для оплати компенсації за невикористані відпустки становить 245,762712 (87000,00 грн (сумарний заробіток) / 354 (кількість календарних днів розрахункового періоду)).

Належна позивачу за 142,5 днів невикористаної відпустки компенсація складає 35021,19 грн (245,762712 (середня заробітна плата для оплати компенсації) * 142,5 днів невикористаної відпустки).

З огляду на наведений розрахунок суд вважає правильним розрахунок такої компенсації, наведений позивачем у позовній заяві, та відхиляє наведений відповідачем розрахунок, як такий, що здійснений із арифметичною помилкою.

Підсумовуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 компенсацію за невикористані ним 142,5 днів відпустки компенсацію в сумі 35021,19 грн.

Щодо позовних вимог про зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд зазначає таке.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України:

в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (в редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року);

у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (в редакції, яка діє з 19 липня 2022 року).

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» також належить і виплата компенсації за невикористані відпустки (що є предметом позовних вимог).

Суд враховує правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № 420/428/20, від 26 січня 2022 року у справі № 280/4816/20.

Також, зважаючи на вище наведені положення КЗпП України та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що стаття 117 КЗпП України розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати належних працівникові при звільненні сум.

Тому твердження представника відповідача про відсутність спору на день звільнення позивача щодо компенсація за невикористані відпустки, що, на його думку, виключає визначену статтею 117 КЗпП України відповідальність, суд відхиляє як безпідставні.

Оскільки судом установлено, що позивачу при звільненні не виплачена компенсація за невикористані відпустки у розмірі 35021,19 грн, суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України.

Поряд із цим, при вирішенні питання стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні обов`язковим є визначення судом його розміру.

Так, Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП України неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 26 листопада 2020 року у справі № 520/1365/2020, від 29 листопада 2021 року у справі № 120/313/20-а.

Так, у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши порушення законодавства про оплату праці (зокрема, невиплата працівнику при звільненні компенсації за невикористану відпустку), що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка включається за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, до належної працівнику заробітної плати, що складається із усіх виплат згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, оскільки остаточний розрахунок з позивачем не проведений на час судового розгляду справи, то суд доходить висновку, що період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві, як звільненому працівникові, сум, є період з 29 серпня 2019 року по 16 лютого 2026 року (день винесення судового рішення).

Відповідно за цей період затримки до відповідача має бути застосована відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Згідно з підпунктом «л» пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із абзацами першим, третім та четвертим пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України від 29 листопада 2021 року № 9-1-15/1345 позивачем за червень та липень 2019 року отримано заробітну плату в загальному розмірі 14000,00 грн, загальна кількість робочих днів складає 41 робочий день (18 за червень 2019 року, 23 за липень 2019 року).

Відповідно, середньоденна заробітна плата позивача складає 341,46 грн (14000,00 грн отримане грошове забезпечення : 41 робочий день).

Так період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 30 серпня 2019 року по 16 лютого 2026 року (день ухвалення рішення по справі) включно, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (19 липня 2022 року) і після цього.

Період з 30 серпня 2019 року до 18 липня 2022 року включно (до дня набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») регулюється редакцією КЗпП України, до внесення у неї змін Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Проте, період з 19 липня 2022 року до 16 лютого 2026 року включно регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

День звільнення позивача 29 серпня 2019 року є останнім робочим днем, за який здійснюється нарахування та виплата заробітної плати, тому цей день не враховується судом для визначення кількості днів затримки у розрахунку при звільненні.

Отже судом установлено, що загальна кількість робочих днів затримки за період з 30 серпня 2019 року по 16 лютого 2026 року, що підлягає оплаті середнім заробітком за затримку розрахунку при звільненні складає 857 робочих днів, а саме:

за період з 30 серпня 2019 року до 18 липня 2022 року включно (весь період затримки розрахунку при звільненні до внесення змін щодо обмеження шістьма місяцями) 724 робочих днів;

за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року (період обмежений шістьма місяцями) 133 робочі дні.

Як вже вище установлено судом, середньоденна заробітна плата позивачки становить 341,46 грн.

Відповідно, середній заробіток за весь час затримки з дня, наступного за днем звільнення позивача, по день постановлення рішення суду у справі в арифметичному обчисленні складає 292631,22 грн:

за період з 30 серпня 2019 року до 18 липня 2022 року 247217,04 грн (середньоденна заробітна плата 341,46 грн х 724 робочих днів);

за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року 45414,18 грн (середньоденна заробітна плата 341,46 грн х 133 робочих дні).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).

Розвиваючи цю тезу, Велика Палата Верховного Суду провела аналогію між відшкодуванням за статтею 117 КЗпП України та такими цивільно-правовими інститутами, як збитки та неустойка. Суд зазначив, що дійсний розмір збитків працівника від затримки розрахунку довести складно або неможливо. Тому законодавець з метою захисту інтересів постраждалої сторони встановлює правила, що дозволяють стягнути компенсацію у заздалегідь визначеному розмірі (середній заробіток) у спрощеному порядку, без необхідності доведення працівником точного розміру його втрат (пункти 83, 84, 86 постанови).

Таке правове регулювання подібне до інституту неустойки (статті 549-552 ЦК України), яка також є способом забезпечення виконання зобов`язання та компенсації втрат кредитора без доведення їх розміру. Водночас аби неустойка не набула ознак каральної санкції, цивільне законодавство надає суду право зменшити її розмір, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (частина третя статті 551 ЦК України). Це право суду є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (пункт 85 постанови).

Отже, ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації.

З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».

Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.

У постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 Велика Палата Верховного Суду вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року.

У пунктах 105-106 постанови від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 Великою Палатою сформульовано такий правий висновок: «Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».

Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року по справі № 480/3105/19 вказано, що при визначенні суми, яка підлягає стягненню за затримку розрахунку при звільненні, слід обраховувати суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Зазначена правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 22 липня 2021 року у справі № 200/5764/20-а та постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 640/9375/20.

Застосовуючи вище наведені правові позиції Верховного Суду для визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі, суд враховує таке.

Згідно з розрахунковим листом позивача за серпень 2019 року ОСОБА_1 при звільненні до виплати нараховано 13666,67 грн.

При розгляді цієї справи судом також установлено право позивача на отримання компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки у розмірі 35021,19 грн.

Отже судом установлено, що загальний розмір виплат, належних позивачу при звільненні складає 48687,86 грн.

Розмір невиплаченої позивачу у день звільнення компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки 35021,19 грн по відношенню до всіх належних при звільненні виплат в загальному розмірі 48687,86 грн становить 71,93 % (35021,19 грн * 100 % / 48687,86 грн).

Виходячи з принципу пропорційності, сума належного позивачу середнього грошового забезпечення за період затримки з 30 серпня 2019 року по 19 січня 2023 року складає 210489,64 грн (292631,22 грн (середнє грошове забезпечення) * 71,93 % (відсоткове значення невиплаченої у день звільнення вихідної допомоги)).

Однак порівнюючи розміри несвоєчасно виплачених позивачу сум (35021,19 грн) з розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку (210489,64 грн, розрахованим судом із дотриманням принципу пропорційності) суд дійшов висновку, що такі є очевидно неспівмірними.

Так у пункті 94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц вказано, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009-2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Відповідно до цього способу розрахунку розміру майнових втрат позивача на підставі припущення про необхідність взяття ним кредиту внаслідок затримки виплати працівнику належних йому сум, цей розмір можна обчислити як добуток суми несвоєчасно виплачених коштів на середньозважену вартість (у % річних) кредитів у національній валюті для фізичних осіб за даними НБУ (на день взяття кредиту) за відповідний період затримки. При цьому використовуються дані для короткострокових (до одного року) та довгострокових кредитів (більше року), якщо період затримки розрахунку становить більше 365 днів.

Згідно відомостей офіційного веб сайту Національного банку України (https://bank.gov.ua/files/4-Financial_markets.xlsx), середньозважена процентна ставка в річному обчисленні за новими кредитами резидентам (крім інших депозитних корпорацій) за секторами економіки (усього у національній валюті) становила: у 2019 році - 19,8 %; у 2020 році - 14,1 %; у 2021 році - 13,3 %; у 2022 році - 18,5 %, у 2023 році 22 %.

Отже, беручи до уваги висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц та виходячи з розміру несвоєчасно нарахованої позивачу компенсація за невикористані відпустки в розмірі 35021,19 грн, приблизну оцінку розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, що розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами, можна розрахувати як розмір суми, яку позивач, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит на цю суму з метою збереження рівня свого життя, а саме:

у 2019 році середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 19,8 % річних / 12 місяців = 1,65 % (ставка за кредитом одного місяця), з 30 серпня 2019 року по 31 грудня 2019 року обчислено за формулою: (35021,19 грн (несвоєчасно виплачена сума) х 1,65 % х 4 місяця) + (35021,19 грн (несвоєчасно виплачена сума) х 1,65 % / 31 календарний день серпня х 2 дні затримки) = 2348,68 грн;

у 2020 році середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 14,1 % річних, за 2020 рік обчислено за формулою: 35021,19 грн (несвоєчасно виплачена сума) х 14,1 % = 4937,99 грн;

у 2021 році середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 13,3 % річних, за 2021 рік обчислено за формулою: 35021,19 грн (несвоєчасно виплачена сума) х 13,3 % = 4657,82 грн;

у 2022 році середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 18,5 % річних, за 2022 рік обчислено за формулою: 35021,19 грн (несвоєчасно виплачена сума) х 18,5 % = 6487,92 грн;

у 2023 році середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 22 % річних / 12 місяців = 1,83 % (ставка за кредитом одного місяця), за 19 днів січня 2023 року обчислено за формулою: 35021,19 грн (несвоєчасно виплачена сума) х 1,83 % / 31 календарний день січня х 19 днів затримки = 392,80 грн.

Загальна сума приблизних майнових втрат позивача за період з 30 серпня 2019 року по 19 січня 2023 року у зв`язку з несвоєчасною виплатою 35021,19 грн компенсації за невикористані відпустки складає 18825,21 грн.

Суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 94.6 постанови від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц: «З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 11000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників».

З огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за період з 30 серпня 2019 року по 19 січня 2023 року, визначивши його в сумі 18825,21 грн.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що відповідачем порушено право позивача на отримання всіх належних при звільненні, законодавчо визначеною гарантією від такого порушення є виплата середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день винесення судового рішення, але з 19 липня 2022 року не більш як за шість місяців, у розрахованому судом розмірі.

Отже, ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачу середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 30 серпня 2019 року по 19 січня 2023 року в сумі 18825,21 грн.

Тобто суд задовольняє позовні вимоги в цій частині із розрахунком належної до виплати позивачу суми середнього заробітку, яка є співмірною із сумою несвоєчасно виплаченої компенсації за невикористані дні відпустки.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума належної до виплати компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до частини восьмої статті 139 КАС України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн (як за одну вимогу немайнового характеру щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), що підтверджено квитанцією від 25 грудня 2021 року № 0.0..1.

З огляду на те, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, суд присуджує позивачу понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 90, 94, 132, 241-246, 250, 255, 260-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (місцезнаходження: 01008, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 5) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 02 грудня 2014 року до 29 серпня 2019 року.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 02 грудня 2014 року до 29 серпня 2019 року в сумі 35021,19 грн (тридцять п`ять тисяч двадцять одна гривня 19 коп.).

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплати ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки з 30 серпня 2019 року по 19 січня 2023 року в розмірі 18825,21 грн (вісімнадцять тисяч вісімсот двадцять п`ять гривень 21 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова