Справа № 640/4941/21
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 лютого 2026 року

м. Київ

справа №640/4941/21

адміністративне провадження №К/990/3066/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Соколова В. М., суддів: Загороднюк А. Г., Білак М. В., розглянувши заяву ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 , про відвід суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Соколова В. М., Загороднюка А. Г., Білак М. В. від розгляду справи №640/4941/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Трофименко Михайло Михайлович, про визнання неправомірними дій, визнання рішення неправомірним, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просила:

- визнати неправомірними дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що полягають у проведенні невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. без дослідження та аналізу фактичних обставин по порушенню прав ОСОБА_1 , викладених у скарзі від 05 вересня 2020 року та складання за її результатами довідки від 12 жовтня 2020 року;

- визнати рішення Міністерства юстиції України за результатом перевірки, здійсненої Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) щодо відсутності зловживань у діяльності приватного виконавця Трофименка М. М. у виконавчому провадженні №58949019, неправомірним.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 березня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 березня 2025 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний виконавець виконавчого округу Київської області Трофименко Михайло Михайлович, задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства юстиції України за результатом перевірки, здійсненої Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) за скаргою ОСОБА_1 від 05 вересня 2020 року.

Зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 05 вересня 2020 року з урахуванням висновків суду, викладених у цій постанові суду.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням апеляційної інстанції, Міністерство юстиції України звернулося до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» з касаційною скаргою.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №640/4941/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Соколов В. М., судді: Загороднюк А. Г., Білак М. В.

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року у справі №640/4941/21.

12 лютого 2026 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про відвід суддів Соколова В. М., Загороднюка А. Г., Білак М. В. від розгляду справи №640/4941/21.

У своїй заяві представник заявника, аналізуючи ухвали Верховного Суду, постановлені у цій справі щодо оскарження відповідачами постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року, зазначає, що судовою колегією було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України за пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). При цьому, цією ж колегією суддів Верховного Суду було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України з пропуском строків на касаційне оскарження.

На думку представника позивача, такі дії суддів Верховного Суду свідчать про їхню упередженість та різний підхід при прийнятті рішення про відкриття касаційного провадження у справі і породжує обґрунтовані підстави для виникнення сумнівів у їхній об`єктивності під час касаційного перегляду оскаржуваного судового рішення.

Перевіривши заяву про відвід суддів, Суд зазначає наступне.

Підстави для відводу суддів встановлені статтями 36 та 37 КАС України.

Так, положення частин першої, другої статті 36 КАС України передбачають випадки, коли суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу), а саме: 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 36 КАС України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 40 КАС України питання про відвід суддів вирішується судом, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Згідно з частиною четвертою статті 40 КАС України якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Білуха проти України» зазначено, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду». Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного». Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) вимагає суд у межах своїх повноважень бути неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність упередженості або суб`єктивного ставлення, що може бути оцінене багатьма способами.

Для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Водночас за сталою та послідовною практикою Великої Палати Верховного Суду, наведеною, зокрема в ухвалах у справах №990/119/23, № 990/136/23, №990/20/23, не може бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Як слідує зі змісту заяви про відвід, її обґрунтування в упередженості колегії суддів при винесенні процесуальних рішень, зводиться до того, що на відміну від ухвали Верховного суду від 05 лютого 2026 року, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року у справі №640/4941/21, хоча в обох касаційний скаргах підставою касаційного оскарження є пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

У світлі таких доводів принагідно зауважити, що за правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Суд при надходженні касаційної скарги перевіряє кожну касаційну скаргу індивідуально у розрізі тих підстав та обґрунтувань, які надані скаржником саме у цій скарзі. Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

У контексті аргументів, наведених у заяві про відвід суддів, необхідно зазначити, що при перевірці касаційної скарги Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року у справі №640/4941/21 Верховний Суд не знайшов підстав для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, з огляду на що відмовив у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою. Натомість, вивчивши касаційну скаргу Міністерства юстиції України на цю ж саму постанову суду апеляційної інстанції Суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів скаржника в аспекті підстави, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, і необхідність подальшої перевірки таких доводів під час касаційного розгляду справи.

Підсумовуючи викладене, можна констатувати, що мотиви заявленого відводу фактично зводяться до незгоди з ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2026 року про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року у справі №640/4941/21 , що не може бути визнано обґрунтованою підставою для відводу.

Інших підстав для відводу судді заявником не наведено.

Резюмуючи наведене, вчинення Судом процесуальних дій та прийняття процесуального рішення у справі не є тим чинником, що може свідчити про упередженість та необ`єктивність суду.

Ураховуючи необґрунтованість заявленої представником позивача заяви про відвід суддів Соколова В. М., Загороднюка А. Г., Білак М. В. від розгляду справи №640/4941/21, питання про відвід судді відповідно до частини четвертої статті 40 КАС України підлягає передачі на розгляд іншому судді, визначеному у порядку, встановленому частиною першою статті 31 КАС України.

Керуючись статтями 31, 36, 37, 40, 236, 243, 248 КАС України,

УХВАЛИВ:

Заяву про відвід суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Соколова В. М., Загороднюка А. Г., Білак М. В. визнати необґрунтованою.

Передати заяву ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 , про відвід суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Соколова В. М., Загороднюка А. Г., Білак М. В. від розгляду справи №640/4941/21 до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає указану справу, у порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, для розгляду заяви.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Соколов

Судді А. Г. Загороднюк

М. В. Білак