Справа № 640/16369/19
Суддя: Боднарюк Олег Васильович
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 р. м. Чернівці Справа № 640/16369/19

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боднарюка О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротоп Плюс" до Київської митниці, про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Євротоп Плюс» (далі - позивач), звернулось в суд з позовом до Київської митниці (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 25.03.2019 № UA100010/2019/000068/2.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

1. В обґрунтуваннях позову зазначено, що позивачем було подано до Київської митниці декларацію, якою було задекларовано для митного оформлення товар (тренажери із змінними механізмами обтяження), митну вартість якого визначено за основним методом фактурною вартістю товару.

Позивачем одночасно із митною декларацією надано відповідачу ряд документів для підтвердження митної вартості товару і обраного методу її визначення. За результатами розгляду поданих митних декларацій та доданих до них документів відповідачем винесено оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів.

Позивач не погоджується із прийнятим рішенням про коригування митної вартості товарів, оскільки вважає, що при здійсненні митного оформлення товарів ним були надані всі необхідні документи, які підтверджували ціну товару, та слугували підставою для митного оформлення товару за основним методом.

2. Відповідач подав до суду відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого заперечив щодо задоволення позовних вимог з огляду на те, що оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів прийнято з дотриманням норм митного законодавства України, враховуючи сумніви митного органу відносно митної вартості товарів, які не спростовані відповідачем.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ В СПРАВІ.

1. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.10.2019 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

2. На виконання положень п.2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" №2825-ІХ та відповідно Порядку передачі судових справ нерозглянутих Окружним адміністративним судом м. Києва, затвердженого наказом ДСА України від 16.09.2024 №399 до Чернівецького окружного адміністративного суду скерована дана адміністративна справа.

3. Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями Чернівецького окружного адміністративного суду від 07.03.2025, адміністративну справу передано на розгляд головуючому судді Боднарюку О.В.

4. Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.03.2025 прийнято до свого провадження адміністративну справу та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

5. Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду замінено відповідача у справі з Київської міської митниці ДФС () на правонаступника - Київську митницю ().

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ ТА ВІДПОВІДНІ ПРАВОВІДНОСИНИ.

1. У матеріалах справи міститься рішення відповідача про коригування митної вартості товарів від 25.03.2019 №UA100010/2019/000069/2, прийняте за результатами розгляду поданої декларантом митної декларації №UA100010/2019/324881.

2. До матеріалів справи також долучено копії документів, що стосуються поставки товару згідно митної декларації №UA100010/2019/324881, зокрема: рахунок-фактура (інвойс), платіжне доручення в іноземній валюті, товарно-транспортна накладна, експортна декларація країни відправлення, зовнішньо-економічний контракт, довідка про вартість транспортування вантажу для обчислення митної вартості, договір про транспортно-експедиційне обслуговування, рахунок на оплату.

3. Не погоджуючись з рішенням про коригування митної вартості товарів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

ДО ВКАЗАНИХ ПРАВОВІДНОСИН СУД ЗАСТОСОВУЄ НАСТУПНІ ПОЛОЖЕННЯ ЗАКОНОДАВСТВА ТА РОБИТЬ ВИСНОВКИ ПО СУТІ СПОРУ.

1. Відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, справлянням митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України (у редакції спірних правовідносин).

2. Так, статтею 49 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно частини 1 статті 58 Митного кодексу України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо:

1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.

Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні (частина 2 статті 58 Митного кодексу України).

Частиною 4 статті 58 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.

Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця (частина 5 статті 58 Митного кодексу України).

За приписами пункту 1 частини 4 статті 54 Митного кодексу України, орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний: здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;

Відповідно до вимог частини 5 цієї статті, орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право: упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів; проводити в порядку, визначеному статтями 345-354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску; звертатися до митних органів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості; застосовувати інші передбачені цим Кодексом форми митного контролю.

У відповідності до частини 6 зазначеної статті, орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Статтею 57 Митного кодексу України визначено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Методи на основі віднімання та додавання вартості (обчислена вартість) можуть застосовуватися у будь-якій послідовності на прохання декларанта або уповноваженої ним особи.

У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

У той же час, як визначено частиною сьомою статті 54 Митного кодексу України, у разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

Відповідно до положень статті 64 Митного кодексу України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT).

Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях.

3. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості.

Разом з тим, дискреційні функції таких органів мають законодавчі обмеження у випадках незгоди із задекларованою митною вартістю. До них, зокрема, належить процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості та обов`язок послідовного вибору методів (від першого до резервного) визначення митної вартості.

Витребування документів, визначених частиною третьою статті 53 МК України, може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей щодо заявленої митної вартості товару, а саме: якщо документи, зазначені у частині другій статті 53 МК України: 1) містять розбіжності; 2) містять наявні ознаки підробки; 3) не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів; 4) не містять відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Поряд з цим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України.

Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнівів у достовірності наданої інформації.

Наведені висновки узгоджуються з правовим висновками, викладеними у подібних правовідносинах як Верховним Судом України у судових рішеннях від 31 березня 2015 року у справі №21-127а15, від 02 червня 2015 року у справі №21-498а15, так і Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №809/1884/16, від 14 серпня 2018 року у справі №826/5868/16.

Згідно частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

4. Як встановлено судом, позивач звернувся до відповідача з метою митного оформлення товару (тренажери із змінними механізмами обтяження) згідно митної декларації №UA100010/2019/324881 та доданих до неї документів, митну вартість якого визначено за основним методом фактурною вартістю.

За результатами аналізу поданих декларантом документів, посадова особа відповідача направила позивачу повідомлення від 25.03.2019, в якому зазначено, що за митною декларацією спрацювала система аналізу ризиків щодо здійснення перевірки правильності визначення митної вартості товарів. На момент митного оформлення декларантом не надано всіх документів щодо складових митної вартості, а саме документів, що підтверджують вартість перевезення та відомості щодо ціни, що фактично сплачена. У повідомлення також вказано, що з метою відображення відомостей щодо вартості перевезення декларантом надано довідку №б/н від 05.03.2019. Проте, даний документ не є документом, що підтверджує вартість перевезення. В довідці зазначено договір на транспортно-експедиційне обслуговування від 17.10.2018, який відсутній. Також неможливо ідентифікувати хто фактично здійснив перевезення. Відсутній договір з фактичним перевізником.

Поряд з цим, у повідомленні митним органом зазначено, що відповідно до наказу Мінфіну від 23.05.2012 №599 документами, що підтверджують складові митної вартості в частині транспортування є: рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури; калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту.

Таким чином, враховуючи викладене, митний орган запропонував декларанту надати за наявності наступні основні та додаткові документи з урахуванням вимог наказу Мінфіну від 23.05.2012 №599: банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунку-фактури; рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; акт виконаних робіт (наданих послуг) чи заявка (якщо вони передбачені умовами договору); інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити необхідні для ідентифікації ввезеного товару; копію експортної декларації; якщо здійснювалося страхування вантажу страхові документи, а також документи, що містять відомості про страхування (договір стосовно здійснення страхування).

5. Як зазначається у позовній заяві, декларант на вимогу митного органу додатково надав договір на транспортно-експедиційне обслуговування від 17.10.2018 №0001, договір на транспортно-експедиційне обслуговування від 21.07.2018 №SHZ-01, рахунок на оплату №233 від 15.03.2019 за транспортування вантажу в контейнері TCNU1833780.

6. За результатами аналізу поданих декларантом додаткових документів, митний орган прийняв оскаржуване рішення про коригування митної вартості товару від 25.03.2019 №UA100010/2019/000068/2, в якому зазначено, що документи, які подані декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товару містять розбіжності та не містять відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, та відомостей щодо ціни, що фактично була сплачена або підлягає сплаті за товар. При цьому, за результатами розгляду додаткових документів встановлено, що договір на транспортно-експедиційне обслуговування (експортно-імпортних і транзитних вантажів) від 21.07.2018 №SHZ-01 складено на двох мовах (російська та англійська). В преамбулі до договору на англійському варіанті зазначено «EXPORT UA, LTD represented by mr. Semenova Elena Vasilyevna», разом з тим в російському варіанті зазначено «Общество с ограниченой ответствености «Ставангер» в лице директора Семенова Андрея Михайловича». Отже, надані документи в якості додаткових, прийняті до уваги митним органом, але не можуть бути підставою для підтвердження заявленої митної вартості товару, а тому митну вартість визначено за резервним методом.

7. З наведеного слідує, що оскаржуване рішення про коригування митної вартості товару було прийняте виключно через виявлені митним органом розбіжності в частині складових митної вартості товару, що стосуються транспортування (перевезення) вантажу. Оскаржуване рішення не містить виявлених розбіжностей щодо будь-яких інших складових заявленої митної вартості.

8. Надаючи оцінку висновкам митного органу, викладених за результатами проведеного аналізу поданих декларантом документів, суд зазначає наступне.

У ході судового розгляду справи судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат по перевезенню вантажу, декларант надав митному органу довідку про вартість транспортування вантажу для обчислення митної вартості від 22.03.2019, видану ТзОВ «ЕКСПОРТ ЮЕЙ», згідно якої транспортування вантажу в контейнері TCNU183370 по коносаменту HLCUXM з порту Xiamen (China) в порт Одеса (Україна) згідно договору №0001 на транспортно-експедиційне обслуговування від 17.10.2018 складає всього 36000,00 грн з 0% ПДВ. Страхування вантажу не проводилося.

Декларантом додатково також надавався договір №0001 на транспортно-експедиційне обслуговування від 17.10.2018, укладений між ним та ТзОВ «ЕКСПОРТ ЮЕЙ», а також договір на транспортно-експедиційне обслуговування від 21.07.2018 №SHZ-01, укладений між ТзОВ «ЕКСПОРТ ЮЕЙ» та китайським контрагентом.

Крім того, у матеріалах справи міститься рахунок на оплату №233 від 15.03.2019 за транспортування вантажу в контейнері TCNU1833780, згідно якого вартість транспортування вантажу складає 36000,00 грн.

Водночас, вказані вище документи, на переконання митного органу, не є документами, що належним чином підтверджують вартість перевезення вантажу, яка включається до заявленої митної вартості товару.

9. В контексті викладеного суд зазначає, що наказ Міністерства фінансів України «Про затвердження Форми декларації митної вартості та Правил її заповнення» від 24.05.2012 № 599, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18 червня 2012 р. за № 984/21296 не визначає вичерпного переліку документів, що надаються декларантом на підтвердження розміру витрат на транспортування товарів. Тобто, вичерпного переліку документів, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, та які можуть бути подані під час митного оформлення оцінюваних товарів, чинним законодавством України з питань державної митної справи не встановлено.

Якщо законом не визначено доказ (докази), виключно яким(ми) повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення, то такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими доказами. В свою чергу, Митний кодекс України не визначив вид доказів, якими повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів (не вказав, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи).

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 31.05.2019 по справі № 804/16553/14. При цьому, колегія суддів у постанові наголосила, що довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що надана декларантом довідка про вартість транспортування вантажу для обчислення митної вартості від 22.03.2019, видана ТзОВ «ЕКСПОРТ ЮЕЙ», належним чином підтверджувала вартість транспортування (перевезення) вантажу, що включається до складових заявленої митної вартості товару. Крім того, рахунок на оплату №233 від 15.03.2019 за транспортування вантажу в контейнері TCNU1833780, який міститься в матеріалах справи, також додатково підтверджує понесені позивачем витрати за перевезення товару.

За таких обставин, митний орган протиправно відхилив подані декларантом документи на підтвердження понесених ним витрат по перевезенню вантажу, що включається до митної вартості товару.

10. У оскаржуваному рішенні, як на підставу для коригування митної вартості товарів, митний орган також посилався на те, що наданий декларантом договір на транспортно-експедиційне обслуговування (експортно-імпортних і транзитних вантажів) від 21.07.2018 №SHZ-01 складено на двох мовах (російська та англійська). В преамбулі до договору на англійському варіанті зазначено «EXPORT UA, LTD represented by mr. Semenova Elena Vasilyevna», разом з тим в російському варіанті зазначено «Общество с ограниченой ответствености «Ставангер» в лице директора Семенова Андрея Михайловича».

Суд звертає увагу, що позивач не є стороною договору на транспортно-експедиційне обслуговування (експортно-імпортних і транзитних вантажів) від 21.07.2018 №SHZ-01, оскільки укладений між ТзОВ «ЕКСПОРТ ЮЕЙ» (контрагент позивача по договору №0001 від 17.10.2018) та китайською стороною (LONG SAIL INTERNATIONAL LOGISTIC CO) щодо перевезення товарів.

Більше того, згаданий договір був укладений 21.07.2018, в той час як договірні відносини позивача та ТзОВ «ЕКСПОРТ ЮЕЙ мали місце лише 17.10.2018 шляхом укладення договору №0001, а тому визначення вартості перевезення вантажу за митною декларацію №UA100010/2019/324881 не могло входити до предмету договірних зобов`язань по договору на транспортно-експедиційне обслуговування (експортно-імпортних і транзитних вантажів) від 21.07.2018 №SHZ-01.

Також суд зазначає, що сам по собі договір на транспортно-експедиційне обслуговування (експортно-імпортних і транзитних вантажів) від 21.07.2018 №SHZ-01 жодним чином не може підтвердити або ж спростувати зазначену декларантом вартість перевезення вантажу за митною декларацію №UA100010/2019/324881.

При цьому, у оскаржуваному рішенні митний орган не зазначив, яким чином виявлені розбіжності у російському та англійському перекладі преамбул договору від 21.07.2018 №SHZ-01 могли вплинути на правильність визначення витрат на транспортування товару за митною декларацією №UA100010/2019/324881.

За наведених вище мотивів суд відхиляє доводи митного органу у наведеній вище частині.

11. Отже, беручи до уваги викладене вище сукупності, суд приходить до висновку, що митний орган оскаржуваним рішенням від 21.08.2020 №UA100000/2020/000344/2 протиправно здійснив коригування митної вартості товару та визначив його митну вартість за резервним методом, оскільки подані декларантом документи, зокрема на підтвердження вартості перевезення вантажу, належним чином підтверджували заявлену митну вартість товару, що слугувало підставою для визначення митної вартості за першим методом - за фактурною вартістю.

12. Відтак, рішення відповідача про коригування митної вартості товарів від 21.08.2020 №UA100000/2020/000344/2 є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

13. Решта доводів учасників справи висновків суду по суті спору не спростовують. Крім того, слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

14. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 90 КАС України).

15. Відповідно до норм статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

16. Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів учасників справи, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази надані позивачем - суд дійшов висновку, що обґрунтування на які посилається позивач, дають суду підстав для висновків, які спростовують доводи відповідача, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

1. Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

2. Враховуючи задоволення позовних вимог, слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір у сумі 1921,00 грн.

3. Крім того, в ході судового розгляду справи позивачем заявлялася вимога про стягнення на його користь за рахунок відповідача витрат на правничу допомогу у загальному розмірі 5000,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно частин 1, 2 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 статті 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до частин 1, 7 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно частини 9 статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави суду для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18, від 10.12.2019 у справі № 10.12.2019.

На підтвердження понесеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу адвоката надано: договір про надання правової допомоги від 05.08.2019, акт прийому передач послуг до цивільно-правового договору про надання правової допомоги від 05.08.2019, платіжне доручення №60 від 28.08.2019 на суму 5000,00 грн, виписка по банківському рахунку позивача в АТ «Перший Український Міжнародний Банк», розрахунок суми за правничу допомогу до договору про надання правової допомоги від 05.08.2019.

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Проаналізувавши викладене суд приходить до висновку, що визначена у даній справі сума компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу позивачем, за результатами розгляду справи в розмірі 5000,00 грн, є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Lavents v. Latvia" (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, про повне задоволення вимоги про стягнення на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу з підстав наведених вище.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротоп Плюс» до Київської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Київської митниці про коригування митної вартості товарів від 25.03.2019 №UA100010/2019/000068/2.

3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротоп Плюс» за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці судові витрати - судовий збір в сумі 1921,00 грн та витрати за надання правничої допомоги сумі 5000,00 грн.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Євротоп Плюс" (вул. Новокостянтинівська, 8, оф.24, м. Київ, 04080, );

Відповідач - Київська митниця (бульв. Гавела Вацлава, 8А, м.Київ, 03124, ).

Суддя О.В. Боднарюк