Справа № 280/4812/25
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

16 лютого 2026 року

м. Київ

справа №280/4812/25

адміністративне провадження № К/990/45216/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Чиркіна С.М., суддів Берназюка Я.О., Кравчука В.М.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.07.2025 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 08.10.2025 у справі № 280/4812/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - ГУПФУ в Житомирській області, скаржник), в якому просить:

визнати протиправним і скасувати рішення відповідача від 01.05.2025 №37 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;

визнати право позивача на зменшення пенсійного віку на три роки;

зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 24.04.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на три роки, із застосуванням положень статті 13 Закону України №1788-ХІІ від 05.11.1991, в редакції, що діяла до внесення змін Законом України № 213-VІІІ від 02.03.2015 , та з врахуванням висновків суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28.07.2025, яке залишене без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.10.2025, позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 01.05.2025 №37 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.04.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на три роки, із застосуванням положень статті 13 Закону України №1788-ХІІ від 05.11.1991, в редакції, що діяла до внесення змін Законом України №213-VІІІ від 02.03.2015, та з врахуванням висновків суду.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

04.11.2025 до Верховного Суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якій скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції від 28.07.2025 та постанову апеляційної інстанції від 08.10.2025 у справі № 280/4812/25, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову; зупинити виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.07.2025, постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 08.10.2025 до вирішення цієї справи в касаційному порядку.

Підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункт 1 частини четвертої та підпункти «а» та «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Вказану підставу мотивує тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 29.11.2022 у справі №560/4589/21. Касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес.

Верховний Суд своєю ухвалою від 20.11.2025 касаційну скаргу залишив без руху для надання можливості скаржнику надати докази сплати судового збору.

На виконання вимог зазначеної вище ухвали, від скаржника через підсистему Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи «Електронний Суд» на адресу суду 27.11.2025 надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги, до якої додано копію платіжної інструкції, що підтверджує сплату судового збору.

Втім, дослідивши доводи касаційної скарги колегія суддів прийшла до висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Приписи пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України передбачають, що однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Цей принцип конкретизований у положеннях частини першої статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України) й частини першої статті 328 КАС України, згідно з якими учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зміст наведених норм права дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їхнього перегляду в апеляційному порядку, можуть реалізувати право на їхнє оскарження у касаційному порядку тільки у визначених законом випадках.

Тому розв`язуючи питання про прийнятність касаційної скарги, Верховний Суд насамперед має з`ясувати, чи належить справа, що в ній подається касаційна скарга, за своїми ознаками до тих справ, судові рішення в яких можуть оскаржуватися у касаційному порядку.

Законодавець у КАС України встановив диференційований (розрізнений) підхід до визначення категорій справ, які належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, за критерієм їхньої складності, виокремивши з-поміж них справи незначної складності, для яких з огляду на їхні змістовні ознаки встановлений особливий порядок судового розгляду, зокрема й щодо можливості касаційного оскарження судових рішень, ухвалених в таких справах.

За приписами пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративною справою незначної складності (малозначна справа) вважається адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

У частині шостій статті 12 КАС України закріплений перелік справ, які для мети КАС України слід вважати справами незначної складності. Зокрема, положення пункту 3 частини шостої статті 12 КАС України передбачають, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Водночас за правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення вказаних норм у їхньому логічному взаємозв`язку передбачає, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Доведення вищезазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Скаржник у касаційній скарзі не визначає, які норми матеріального права застосовані судами не правильно або які норми процесуального права було порушено судами, а лише зазначає про незгоду із прийнятими судовими рішеннями та оцінкою судами доказів у цій справі.

Суд не приймає посилання скаржника у касаційній скарзі на судову практику, наведену відповідачем, оскільки правовідносини викладені у наведених постановах не є релевантними до правовідносин у цій справі, це рішення ухвалене за інших фактичних обставин та з іншим правовим регулюванням. Спір у справі №№560/4589/21 виник через відмову у перерахунку пенсії у зв`язку з переведенням із пенсії за віком відповідно до відповідно Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII (далі - Закон №3723-XII) на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV. Суд дійшов висновку про те, що мало місце призначення одного й того ж самого виду пенсії (пенсії за віком), але за іншим законом, а тому показник середньої заробітної плати при переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №3723-XII на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час первинного призначення пенсії за віком. Натомість у цій справі, спір виник через відмову відповідача у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на три роки, із застосуванням положень ст.13 Закону України №1788-ХІІ від 05.11.1991, в редакції, що діяла до внесення змін Законом України №213-VIII від 02.03.2015.

Таким чином, колегія суддів вважає нерелевантними посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.11.2022 у справі №560/4589/21, оскільки обставини цієї справи та справи, зазначеної скаржником з метою обґрунтування підстав касаційного оскарження, виникли за різних фактичних обставин, у різні періоди часу з урахуванням різного законодавчого регулювання та його застосування.

Так, скаржник взагалі не зазначив щодо якої норми права мав бути застосований висновок Верховного Суду, викладений у постанові Верховного Суду від 29.11.2022 у справі № 560/4589/21.

Разом з тим, судами попередніх інстанції враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постанові від 19.02.2020 у справі 520/15025/16-а сформовано правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Відповідно до наведеного суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що у даній справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-XII з урахуванням Рішення № 1-р/2020.

Скаржник не обґрунтовує підстави для відступу від висновків Верховного Суду та Суд не вбачає за необхідне відступати від такого висновку.

Таким чином, Суд вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України. Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від цих висновків.

Обґрунтування касаційної скарги також не дають підстав вважати, що ця справа має фундаментальне значення на формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Також Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на те, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки вони носять загальний характер, який притаманний кожній аналогічній справі.

Вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Скаржником не наведено обґрунтованих доводів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Касаційна скарга в частині наведених у ній обґрунтувань вимог до суду касаційної інстанції містить посилання на підстави незгоди з рішенням суду апеляційної інстанції щодо застосування нормативно-правових актів.

Оцінивши доводи касаційної скарги та правове значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики, колегія суддів вважає, що ухвалені у цій справі судові рішення не впливають на кінцеве формування судової практики та не змінюють її.

Так, характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовча практика, що склалася з приводу спорів цієї категорії, непоодинока кількість справ з подібними позовними вимогами, відсутність ознак, які роблять цю касаційну скаргу відмінною від інших, дають підстави вважати, що судові рішення, які ухвалені у цій справі, як у справі незначної складності, не оскаржуються у касаційному порядку.

Згідно до вимог пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на те, що касаційна скарга подана на судові рішення, які за законом не оскаржуються у касаційному порядку, у відкритті провадження за цією скаргою треба відмовити.

Керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.07.2025 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 08.10.2025 у справі № 280/4812/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами надіслати скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною і не оскаржується.

Суддя-доповідач С.М. Чиркін

Суддя Я.О. Берназюк

Суддя В.М. Кравчук