Справа № 420/15642/25
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка полягає у не розгляді запитів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 11.11.2024, 25.11.2024, 23.12.2024, 22.02.2025; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 надати відповідь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за його запитами від 11.11.2024, 25.11.2024, 23.12.2024, 22.02.2025, відповідно до Закону України Про звернення громадян та направити позивачу витребувані ним документи, а саме: довідку ВЛК оформлену за наслідками медичного огляду ОСОБА_1 картку медичного обстеження, військово-обліковий документ ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 26.05.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що ОСОБА_1 є лейтенантом запасу та перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 . 26.11.2023 Приморською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією було встановлено позивачу ІІІ групу інвалідності з дитинства безстроково та з січня 2024 року позивач почав проходити медичне обстеження військово-лікарської комісії по направленню ІНФОРМАЦІЯ_4 , перед цим передав працівникам РТЦК та СП свій військово-обліковий документ, для внесення в подальшому відповідних записів. 29.05.2024 Приморською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією повторно було проведено обстеження позивача та встановлено ІІ групу інвалідності з дитинства на строк до 01 липня 2025 року. Відповідно до акту №8848 обстеження стану здоров`я КНП «Медична клінічна лікарня №10» ОМР від 17.06.2024, позивач був шпиталізований за направленням ІНФОРМАЦІЯ_4 для експертизи з приводу аномалії розвитку сечової системи, перебував в стаціонарі в період з 10.06.2024 по 17.06.2024, після обстеження було встановлено відповідний діагноз. 22.07.2024 головою комісії ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 було видано позивачу направлення до АДРЕСА_1 за ст.54 для медичного огляду та виключення з військового обліку та одразу виписано повістку про необхідність явки 23.08.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_4 . 18.11.2024 позивачу уповноваженими особами ІНФОРМАЦІЯ_4 було повідомлено про необхідність надання додаткових медичних документів/ досліджень та на виконання вимоги позивачем 25.11.2024 було направлено заяву та копії медичних документів, а саме ультразвукової соноеластрографії печінки від 10.10.2024 та результати лабораторних досліджень. Також, як вказав позивач, в направленій заяві позивач прохав закінчити медичний огляд з урахуванням всіх поданих ним раніше медичних документів та видати йому заключення військово-лікарської комісії. Позивач неодноразово звертався до відповідача через свого представника із запитами в яких просив надати довідку військово лікарської комісії за наслідками медичного огляду позивача ОСОБА_1 , карту медичного обстеження та повернути військово-обліковий документ позивача, проте жодної відповіді на адресу позивача не надходило і до теперішнього часу останній не отримав від відповідача витребувані ним документи. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, посилаючись на Закон України «Про звернення громадян» та просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

05.09.2025 до суду від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, відповідач зазначив, що запит саме від позивача не надходив до відповідача. Щодо адвокатських запитів, представник відповідача наголосив, що адвокат має право звернутись особисто до суду, оскільки звернулась від власного імені. Водночас, відповідач звернув увагу на відсутність довідки про проходження ВЛК, оскільки проходження комісії не звершено.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою від 25.11.2024 про закінчення медичного огляду ОСОБА_1 , лейтенанта запасу, що почав проходити медичне обстеження військово лікарської комісії по направленню ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 21, зворотній лист а.с.24).

Відповідь на вказану заяву надано не було.

Також, в матеріалах справи наявні адвокатські запити представник ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_1 від 11.11.2024, 23.12.2024, 22.02.2025, у прохальній частині яких заявник просила надати довідку військово-лікарської комісії за наслідками медичного огляду ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; картку медичного обстеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; повернути військово-обліковий документ, належний ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або повідомити про те, коли ОСОБА_1 може отримати свій військово-обліковий документ.

Відповіді на вказані запити надано не було.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 № 3543-XII (далі Закон №3543-ХІІ у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із статтею 1 Закону №3543-ХІІ мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про звернення громадян", громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно ст.3 Закону України "Про звернення громадян", під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.7 Закону України "Про звернення громадян", звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Згідно частини 1 ст.20 Закону України "Про звернення громадян", звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон №5076-VI).

Статтею 1 Закону №5076-VI надані наступні визначення:

- адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом;

- адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту;

- клієнт - фізична або юридична особа, держава, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється адвокатська діяльність;

- договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору;

- інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушення, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.;

- представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 4, 7 частини першої статті 20 Закону №5076-VI, під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правничої допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правничої допомоги, зокрема:

звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб);

представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами;

ознайомлюватися на підприємствах, в установах і організаціях з необхідними для адвокатської діяльності документами та матеріалами, крім тих, що містять інформацію з обмеженим доступом;

складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку;

збирати відомості про факти, що можуть бути використані як докази, в установленому законом порядку запитувати, отримувати і вилучати речі, документи, їх копії, ознайомлюватися з ними та опитувати осіб за їх згодою.

Гарантії адвокатської діяльності визначені статтею 23 Закону №5076-VI і до таких гарантій пунктом 1 частини першої цієї статті віднесена заборона будь-яких втручань і перешкод здійсненню адвокатської діяльності.

Статтею 24 Закону №5076-VI визначено, що адвокатський запит - це письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правничої допомоги клієнту.

До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.

Адвокатський запит не може стосуватися надання консультацій і роз`яснень положень законодавства. Надання адвокату інформації та копій документів, отриманих під час здійснення кримінального провадження, здійснюється в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

У разі якщо адвокатський запит стосується надання значного обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, строк розгляду адвокатського запиту може бути продовжено до двадцяти робочих днів з обґрунтуванням причин такого продовження, про що адвокату письмово повідомляється не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання адвокатського запиту.

У разі якщо задоволення адвокатського запиту передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як десять сторінок, адвокат зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Розмір таких витрат не може перевищувати граничні норми витрат на копіювання та друк, встановлені Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.

Отже, орган державної влади, якому направлено адвокатський запит, зобов`язаний не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію.

В свою чергу, як свідчить матеріалах справи, адвокат Колєва Юлія Леонідівна звернулась з адвокатськими запитами в інтересах ОСОБА_1 від 11.11.2024, 23.12.2024, 22.02.2025, у прохальній частині яких заявник просила надати довідку військово-лікарської комісії за наслідками медичного огляду ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; картку медичного обстеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; повернути військово-обліковий документ, належний ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або повідомити про те, коли ОСОБА_1 може отримати свій військово-обліковий документ.

Відповіді на вказані запити надано не було.

При цьому, докази направлення та отримання відповідачем запитів від 23.12.2024, 22.02.2025, в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене та те, що позивач, в інтересах якого до суду звернувся адвокат Ільїчов С.Д. оскаржують бездіяльність щодо надання відповіді на адвокатські запити адвоката Колєвої Юлії Леонідівни, суд приходить до висновку, що незважаючи на те, що спірні запити буди складені в інтересах позивача, відповідальність за ненадання інформації настає за ненадання відповіді на адвокатський запит конкретного адвоката, а не звернення позивача, та суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка полягає у не розгляді адвокатських запитів від 11.11.2024, 23.12.2024, 22.02.2025.

Поряд з цим, суд враховує, що ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою від 25.11.2024 про закінчення медичного огляду ОСОБА_1 , лейтенанта запасу, що почав проходити медичне обстеження військово лікарської комісії по направленню ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.21), однак відповідь на вказану заяву надано не було.

Щодо посилання представника відповідача на те, що довідка про проходження ВЛК відсутня, оскільки проходження комісії не звершено, суд зазначає, що докази надання відповіді, в тому числі із роз`ясненням про відсутність зазначеної довідки та/або переадресації вказаної заяви за належністю відповідному органу чи посадовій особі, відсутні, а тому суд не приймає зазначенні заперечення відповідача.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розгляду запиту ОСОБА_1 від 25.11.2024; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.11.2024, з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов позивача підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295, 382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розгляду запиту ОСОБА_1 від 25.11.2024.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) від 25.11.2024, з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог -відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра