Справа № 460/3217/25
Суддя: О.О. Максимчук
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2026 рокум. Рівне№460/3217/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Максимчука О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий виклад позицій учасників справи

ОСОБА_1 (далі - позивач) через свого представника звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду (далі - суд) з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі - відповідач або ГУ ДПС України у Рівненській області), у якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати винесене Головним управлінням ДПС в Рівненській області податкове повідомлення-рішення №7-1712-UA0086729 від 13.08.2024 на суму 59404, 12 грн - земельний податок з фізичних осіб за 2024 рік.

Свій позов позивач обґрунтовує тим, що він перебуває на перебуває на обліку в ГУ ДПС України у Рівненській області та є платником єдиного податку 3 групи, має у власності споруди діагностики (літ. А-1) площею 660, 4 кв.м., нежитлове приміщення - будівлі котельні (літ. Е-1) площею 53,7 кв.м., нежитлове приміщення споруди насосної станції (літ. В-1) площею 10.2 кв.м., які позивачем використовуються для здійснення господарської діяльності за видами: 25.50; 25.99; 47.99, та які позивач не здає ні в оренду, ні в лізинг, ані в позичку. Оскільки позивач використовує належні йому будівлі і споруди за функціональним призначенням для промислового виробництва, відтак вважає, що має право на пільгу, передбачену пп. «є» п. 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. З огляду на вказане, позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню податкове повідомлення-рішення відповідача №7-1712-UA0086729 від 13.08.2024 на суму 59404, 12 грн земельного податку з фізичних осіб за 2024 рік, оскільки позивач є фізичною особою-підприємцем на 3 групі спрощеної системи оподаткування, та відповідно до пп. 4 п. 297.1 Податкового кодексу України звільняється від сплати земельного податку, оскільки використовує земельну ділянку для провадження господарської діяльності.

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та подав до суду свій відзив, де заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначає, що платниками податку є власники земельних ділянок, або землекористувачі, якими може бути фізична чи юридична особа, а обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права, де підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Відповідач стверджує, що позивач не скористався правом надання до контролюючого органу документів про підтвердження використання земельної ділянки у господарській діяльності, окрім того інформації про об`єкти оподаткування повідомлення за формою 20-ОПП також не подано, а тому ГУ ДПС у Рівненській області згідно даних інформації Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, що міститься в ІКС «Податковий блок» та згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта у власності встановило, що у ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка площею 1,0269 га за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0098, нормативно грошова оцінка 5940412,35 грн, на підставі чого і було сформовано податкове повідомлення рішення №7-1712-UA0086729 від 13.08.2024. Відповідач вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте контролюючим органом у межах та спосіб передбачений чинним законодавством, а отже не підлягають скасуванню.

2. Заяви, клопотання учасників справи, інші процесуальні дії у справі.

Позовна заява подана до суду 20.02.2025 у електронній формі із використанням електронного кабінету підсистеми ""Електронний суд" ЄСІТС, надійшла до суду і була зареєстрована в автоматизованій системі діловодства суду 21.02.2025.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2025 визначено суддю Махаринця Д.Є. головуючим суддею (суддею-доповідачем) з розгляду справи за вказаною позовною заявою.

Ухвалою від 10.03.2025 суд у складі судді Махаринця Д.Є. прийняв зазначену позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №460/3217/25 за вказаним позовом, вирішив розгляд справи здійснювати одноособово суддею за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та встановив учасникам справи строки подання до суду інших заяв по суті спору.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та у строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі, подав 25.03.2025 до суду відзив, у якому відповідач виклав свої заперечення проти позову.

Позивач скористався правом на подання відповіді на відзив відповідача та подав 01.04.2025 до суду свою відповідь на відзив, у якій позивачем викладено свої заперечення проти відзиву.

Розпорядженням керівника апарату суду від 09.09.2025 №855 на підставі пунктів 2.3.43, 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, Засад використання автоматизованої системи документообігу суду, затверджених рішенням зборів суддів Рівненського окружного адміністративного суду від 27.03.2025№1, у зв`язку із тимчасовим відстороненням від здійснення правосуддя судді Махаринця Д.Є., головуючого судді у справі №460/3217/25, та з урахуванням рішення зборів суддів від 25.08.2025 (протокол зборів №5) призначено повторний автоматизований розподіл справи №460/3217/25.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2025 справу №460/3217/25 передано на розгляд судді Максимчуку О.О.

Ухвалою від 21.11.2025 суд прийняв до провадження адміністративну справу №460/3217/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, а розгляд і вирішення цієї справи №460/3217/25 продовжив одноособово суддею Максимчуком О.О. за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) зі стадії розгляду справи по суті.

На момент розгляду справи по суті і ухвалення судом цього рішення інші заяви, клопотання від учасників справи до суду не надійшли, а також суд не здійснював інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

З урахуванням вимог частини 4 статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження суд не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

3. Встановлені судом обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги і заперечення, дослідивши подані сторонами письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що враховані судом при вирішення спору по суті.

ОСОБА_1 є фізичною-особою підприємцем, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серії В01 №66747, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та перебуває на обліку в ГУ ДПС України у Рівненській області.

Позивач є платником єдиного податку 3 групи, що підтверджується Витягом з реєстру платників єдиного податку №598 від 16.11.2023. У зазначеному витязі вказана податкова адреса позивача: АДРЕСА_2 , а місцем провадження господарської діяльності визначено адресу: АДРЕСА_1 .

Згідно з Витягом з реєстру платників єдиного податку №598 від 16.11.2023 до переліку видів господарської діяльності, які позивач вправі здійснювати належать:

- 16.10 лісопильне та стругальне виробництво;

- 23.69 виробництво інших виробів із бетону, гіпсу та цементу;

- 25.50 кування, пресування, штампування, профілювання; порошокова металургія;

- 25.99 виробництво інших готових металевих виробів, н.в. і у.;

- 31.1 виробництво меблів для офісів і підприємств торгівлі;

- 31.09 виробництво інших меблів;

- 33.11 ремонт і технічне обслуговування готових металевих виробів;

- 33.12 ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення;

- 33.17 ремонт і технічне обслуговування інших транспортних засобів;

- 33.19 ремонт і технічне обслуговування інших машин і устаткування;

- 33.20 установлення та монтаж машин і устаткування;

- 47.99 інші види роздрібної торгівлі поза магазинами;

- 49.41 вантажний автомобільний транспорт;

- 52.10 складське господарство;

- 68.20 надання в оренду і експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 є власником:

- споруди діагностики (літ. А-1) площею 660, 4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нежитлового приміщення - будівлі котельні (літ. Е-1) площею 53,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- споруди насосної станції (літ. В-1) площею 10.2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач також є власником земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 1,0269 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявним у матеріалах справи договором купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 06.06.2007. Відповідно до вказаного договору, цільовим призначенням такої земельної ділянки визначено для будівництва та обслуговування дільниці з виготовлення товарів народного споживання (гаража, складу, майстерні з побутовими приміщеннями та інших допоміжних приміщень).

Позивач стверджує, що належні йому приміщення він використовує для здійснення господарської діяльності за видами: 25.50; 25.99; 47.99, і не здає ці приміщенні ні в оренду, ні в лізинг, ані в позичку.

Головним управлінням ДПС у Рівненській області сформовано податкове повідомлення-рішення №7-1712-UA0086729 від 13.08.2024, яким позивачу нараховано податкове зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб на суму 59404, 12 грн.

Позивач не погодився з вказаним податковим повідомленням-рішенням та оскаржив його до Державної податкової служби, де за результатами розгляду скарги позивача Державною податковою службою України було прийнято рішення від 13.01.2025, яким податкове повідомлення-рішення №7-1712-UA0086729 від 13.08.2024 залишено без змін, а скаргу позивача залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся із позовом до суду у цій справі.

4. Нормативно-правове регулювання спірних правовідносин та висновки суду.

Встановивши наведені вище фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини, суд вважає, що до спірних правовідносин за наведених фактичних обставин справи підлягають застосуванню такі норми права і висновки Верховного суду про їх застосування.

Приписами статті 1 та частини 1 статті 2 Конституції України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, суверенітет якої поширюється на всю її територію, а норми статті 67 Конституції України передбачають обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України (далі ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (абзаци 1 та 2 пункту 1.1 статті 1 ПК України).

Згідно з пп. 14.1.72, пп. 14.1.73, пп.14.1.74, пп.14.1.147, п. 14.1 ст.14 ПК України визначено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу); землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди; земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами (підпункт); плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт).

Згідно з пп. 269.1.1, п. 269.1 ст. 269 ПК України платники земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) (підпункт); землекористувачі (підпункт 269.1.2).

Відповідно до пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України передбачено, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Згідно з п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

За правилами абз. 1 п.286.5 ст.286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до п. 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно з положеннями ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, платником земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, які зобов`язані сплачувати земельний податок за земельні ділянки, що перебувають у їх власності або користуванні. Обов`язок сплачувати земельний податок виникає у власників земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачів з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У власника будівлі, споруди (їх частини) обов`язок зі сплати земельного податку за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), виникає з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Водночас у разі набуття права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення (нежитлові будівлі), що розміщені на землі, та не оформлення права власності або права користування на таку земельну ділянку обов`язок зі сплати податку за землю виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення, що розміщено на цій землі, адже якщо фізична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі.

Пунктом 269.2 статті 269 ПК України передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Так, відповідно до пп. 4 п. 297.1 статті 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Тобто, умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22.04.2024 року у справі №560/2530/22.

Отже, основною умовою за якої земельний податок не нараховується, є використання земельних ділянок платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 14.05.2020 року у справі № 826/13115/16, умовою несплати земельного податку за спрощеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що на день винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення він був платником єдиного податку 3 групи та використовував належну йому земельну ділянку, а також розміщені на ній будівлі для провадження господарської діяльності, відтак зважаючи на положення підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України, вважає, що він звільнений від сплати земельного податку, оскільки належні йому приміщення він використовує для здійснення господарської діяльності за видами: 25.50; 25.99; 47.99, і не здає ці приміщенні ні в оренду, ні в лізинг, ні в позичку.

Так, у ході судового розгляду суд встановив, що позивач є платником єдиного податку 3 групи, що підтверджується Витягом з реєстру платників єдиного податку №598 від 16.11.2023. У зазначеному витязі вказана податкова адреса позивача: АДРЕСА_2 , а місцем провадження господарської діяльності визначено адресу: АДРЕСА_1 .

Згідно з Витягом з реєстру платників єдиного податку №598 від 16.11.2023 до переліку видів господарської діяльності, які позивач вправі здійснювати належать: 16.10 лісопильне та стругальне виробництво; 23.69 Виробництво інших виробів із бетону, гіпсу та цементу; 25.50 кування, пресування, штампування, профілювання; порошокова металургія; 25.99 виробництво інших готових металевих виробів, н.в. і у.; 31.1 виробництво меблів для офісів і підприємств торгівлі; 31.09 виробництво інших меблів; 33.11 ремонт і технічне обслуговування готових металевих виробів; 33.12 ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення; 33.17 ремонт і технічне обслуговування інших транспортних засобів; 33.19 ремонт і технічне обслуговування інших машин і устаткування; 33.20 установлення та монтаж машин і устаткування; 47.99 інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; 49.41 вантажний автомобільний транспорт; 52.10 складське господарство; 68.20 надання в оренду і експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта позивач є власником: споруди діагностики (літ. А-1) площею 660, 4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлового приміщення - будівлі котельні (літ. Е-1) площею 53,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; споруди насосної станції (літ. В-1) площею 10.2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач також є власником земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 1,0269 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявним у матеріалах справи договором купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 06.06.2007. При цьому суд зауважує, що відповідно до вказаного договору, цільовим призначенням такої земельної ділянки визначено для будівництва та обслуговування дільниці з виготовлення товарів народного споживання (гаража, складу, майстерні з побутовими приміщеннями та інших допоміжних приміщень).

Отже, з наведеного суд слідує, що земельна ділянка, яка перебуває у власності позивача знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за тією ж адресою, що й об`єкти нерухомості, про які йшлося вище, та які використовуються позивачем у його господарській діяльності, з урахуванням також тієї обставини, що земельна ділянка придбана позивачем з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування дільниці з виготовлення товарів народного споживання.

Щодо тверджень позивача про те, що він має право на пільгу, передбачену пп «є» п. 266.2.2 п. 266.2 статті 266 ПК України, оскільки використовує належні йому будівлі і споруди за функціональним призначенням для промислового виробництва, слід зазначити таке.

Відповідно до пп. «є» пп. 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи Будівлі промислові та склади (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку (в редакції на час виникнення правовідносин).

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу Будівлі нежитлові (група 125 Будівлі промислові та склади клас 1251 Будівлі промисловості).

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 Будівлі промисловості, що включає підкласи: 1251.1 Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості; 1251.2 Будівлі підприємств чорної металургії; 1251.3 Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості; 1251.4 Будівлі підприємств легкої промисловості; 1251.5 Будівлі підприємств харчової промисловості; 1251.6 Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості; 1251.7 Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості; 1251.8 Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості; 1251.9 Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне.

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Верховний Суд у постанові від 20.02.2020 по справі №818/149/16 дійшов висновку, що будівлі, які використовуються промисловим підприємством для забезпечення виробничої діяльності, є будівлями промисловості, в тому числі будівлі, які використовуються для розміщення апарату управління, та інших робітників, занятих у виробничому процесі, відтак не є об`єктами оподаткування відповідно до пп. «є» 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Відповідно до Національного класифікатора України «Класифікація видів економічної діяльності» ДК 009:2010 види діяльності позивача належать до секції «С» п. 25.50; 25.99, 31.09.

З матеріалів справи видно, що належні позивачу приміщення позивач використовував у своїй господарській діяльності - для виробництва костилів залізничних, що стверджується доданими первинними документами, а саме: наказом «Про введення в експлуатацію основного засобу» від 01.12.2004 №01122004, за яким з метою використання в господарській діяльності підприємця позивач ввів в експлуатацію ковальський прес молот МА4129; наказом «Про введення в експлуатацію основного засобу» від 10.08.2003 №10082003, за яким з метою використання в господарській діяльності підприємця позивач ввів в експлуатацію споруду насосної станції 10.2 кв.м; наказом «Про введення в експлуатацію основного засобу» від 10.08.2003 №10082003, за яким з метою використання в господарській діяльності підприємця позивач ввів в експлуатацію споруду для виробництва 660,4 кв.м; договором підряду №1807 від 05.01.2020 р., накладними та актами виконаних робіт за 2020-2023 роки на відпуск костиля залізничного.

Також позивач стверджує, що належні йому приміщення він не здає ні в оренду, ні в лізинг, ні в позичку. Доказів протилежного матеріали справи не містять та відповідачем не спростовано.

Верховний Суд у постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17 частково відступив від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №806/2676/17, про те, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформував новий правовий висновок, відповідно до якого застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). Аналогічна правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 01.02.2023 у справі № 420/5624/18.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» пп. 266.2.2 п. 266,2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Оскільки позивач є власником нежитлових приміщень та є суб`єктом малого та середнього бізнесу і використовує належні йому будівлі, споруди та земельну ділянку за функціональним призначенням для промислового виробництва, то до нього має бути застосована пільга, передбачена пп. «є» п. 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 КП України та у свою чергу позивач зважаючи на положення підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України, звільнений від сплати земельного податку, оскільки належна йому на праві власності земельна ділянка використовується позивачем для провадження господарської діяльності, про що судом зазначено вище у цьому рішенні.

Таким чином суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідач не мав правових підстав для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а відтак таке є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На переконання суду, відповідач не довів правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 КАС України.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для повного задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача №7-1712-UA0086729 від 13.08.2024.

5. Розподіл судових витрат.

З огляду на приписи чинного законодавства при зверненні до суду із позовною заявою у цій справі позивач сплатив до бюджету судовий збір у розмірі 968,96 грн, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним документом. З урахуванням наведеного та оскільки суд визнав по суті обґрунтованими позовні вимоги позивача, то понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у зв`язку із розглядом справи (за подання позовної заяви) підлягають присудженню на його користь у розмірі 968,96 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області від 13.08.2024 №7-1712-UA0086729.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 968,96 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: Головне управління ДПС у Рівненській області (місцезнаходження: вул. Відінська, буд. 12, м. Рівне, Рівненська обл., 33023; ).

Суддя Олександр МАКСИМЧУК