Справа № 640/27076/21
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 640/27076/21

адміністративне провадження № К/990/38534/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мацедонської В. Е.,

суддів: Білак М. В., Мельник-Томенко Ж. М.,

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом громадянки російської федерації ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою громадянки російської федерації ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року (суддя Вєкуа Н. Г.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2023 року (головуючий суддя Бужак Н. П., судді: Костюк Л. О., Степанюк А. Г.),

УСТАНОВИВ:

І. Суть спору

У вересні 2021 року громадянка російської федерації ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - третя особа, ЦМРУ ДМС у м. Києві та Київській області), у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 25 червня 2021 року № 216-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці російської федерації ОСОБА_1 та її неповнолітній дитині ОСОБА_2 ;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянки російської федерації ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що в 2015 році вона вже зверталася із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак рішенням ДМС України від 02 грудня 2016 року № 616-16, на підставі якого ГУ ДМС України в м. Києві склало та видало їй письмове повідомлення від 20 грудня 2016 року № 304, відмовлено ОСОБА_1 у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачка оскаржувала таке рішення ДМС України у судовому порядку, проте їй було відмовлено у задоволенні позову (справа № 826/891/17). Натомість, маючи нові обставини у житті, що унеможливлюють повернення до російської федерації, ОСОБА_1 зауважила, що вона повторно подала заяву до ЦМРУ ДМС у м. Києві та Київській області про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту її малолітньої дитини - ОСОБА_2 . Проте, ДМС України знову прийняла рішення від 25 червня 2021 року № 216-21, яким відмовила позивачці та її малолітній дитині у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. ОСОБА_1 уважає, що таке рішення відповідача є протиправним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 народилася в Республіці Дагестан (м. Каспійськ), за національністю «даргінка», за релігійними переконаннями - мусульманка. Позивачка є громадянкою російської федерації, що підтверджується відомостями з її закордонного паспорта від 08 листопада 2013 року, тип «Р», № 73-1553550, виданого органом: ФМС 05001.

Донька позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою російської федерації, згідно з закордонним паспортом від 08 листопада 2013 року, тип «Р», № 73-1554471, виданого органом: ФМС 05001.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві 14 вересня 2016 року, ОСОБА_1 є також матір`ю малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судами попередніх інстанцій установлено, що 29 липня 2015 року ОСОБА_1 легально перетнула Державний кордон України та 27 жовтня 2015 року звернулася до ДМС України з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки боїться повертатися до російської федерації з політичних і сімейних причин (її чоловік ОСОБА_4 переслідується співробітниками фсб за участь в благодійному фонді «Солідарність» і порушення стосовно нього кримінальної справи за обвинуваченнями у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 208 Кримінального кодексу російської федерації).

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , ДМС України прийняла рішення від 02 грудня 2016 року № 616-16 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішення ДМС України від 02 грудня 2016 року № 616-16 ОСОБА_1 оскаржила до суду (справа № 826/891/17). Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року, а в подальшому - постановою Верховного Суду від 18 лютого 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДМС України, третя особа - ГУ ДМС України в місті Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовлено.

15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , у власних інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , повторно звернулася до органів ДМС України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи тим, що виникли нові обставини у контексті її справи (є підозрюваною у пособництві чоловіку, розгляд сфабрикованої кримінальної справи щодо якого все ще триває у російській федерації). Позивачкою до цієї заяви було долучено: роздруківки публікації ЗМІ «Кавказ.Реалии», «Кавказский Узел»; роздрукований лист адвоката Гададова І. С. від 25 червня 2019 року, який представляє інтереси ОСОБА_4 у ході розгляду порушеної щодо нього кримінальної справи; фотокопію листа з додатком ОСОБА_5 («Патімат») від 01 серпня 2019 року, яка зізнається, що дала неправдиві свідчення проти ОСОБА_4 ; часткову фотокопію ймовірного протоколу судового засідання; роздрукований знімок екрану - часткову промову захисника в дебатах сторін до федерального судді Каспійського міського суду ОСОБА_6 від 27 лютого 2020 року (особова справа № 2020KYIV0108).

Під час співбесіди, 28 жовтня 2020 року позивачка повідомила, що була змушена звернутися за захистом в Україні повторно, оскільки перебуває в оперативному розшуку російської федерації як екстремістка, а також щодо неї можуть порушити кримінальну справу за сфабрикованими обвинуваченнями.

07 травня 2021 року ЦМРУ ДМС у м. Києві та Київській області проведено додаткову співбесіду з ОСОБА_1 , за результатом якої третьою особою складено висновок від 19 травня 2021 року, яким рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки російської федерації ОСОБА_1 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_2

25 червня 2021 року ДМС України прийняла рішення № 216-21, яким відмовила у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці російської федерації ОСОБА_1 та її неповнолітній дитині ОСОБА_2 , з підстав відсутності умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На виконання цього рішення, ЦМРУ ДМС у м. Києві та Київській області направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення від 27 серпня 2021 року № 158 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Уважаючи рішення відповідача протиправним, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів позивачки та її неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 .

ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідно до вимог пункту 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановленню та оцінці потребують лише обставини, пов`язані з твердженнями позивачки щодо підозри її у пособництві, оскільки інші обставини її справи (стосовно наявності кримінальної справи щодо обвинувачення її чоловіка) не є нововиявленою інформацією та не потребують повторного аналізу та дослідження, оскільки вже були встановлені у судових рішеннях у справі № 826/891/17.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що із зібраних документів міграційним органом не встановлено об`єктивних підстав вважати про наявність кримінального провадження щодо позивачки, підозри або обвинувачень її у пособництві або здійсненні інших правопорушень, а отже, вказаний елемент заяви є недоведеним та не приймається як правдоподібний.

Також суди першої та апеляційної інстанцій наголосили про відсутність обґрунтованих підстав вважати, що у разі повернення до країни походження ОСОБА_1 може зазнати незаконного кримінального переслідування, побоювання щодо якого вона висловила під час співбесіди 07 травня 2021 року. Окрім цього, суди зауважили, що відомостей щодо поширеної практики оголошення підозри або висунення обвинувачень членам родини звинувачених за статтею 208 Кримінального кодексу російської федерації (організація незаконного збройного формування або участь у ньому), за якою порушено кримінальну справу стосовно чоловіка позивачки, або за статтями, пов`язаними з тероризмом, з актуальних джерел інформації по країні походження, зокрема зі звіту Amnesty International по Російській Федерації за 2020 рік, опублікованому 07 травня 2021 року, не знайдено. При цьому, позивачка будь-якою інформаційною, політичною або іншою публічною діяльністю не займалася, що виключає для неї ризик бути незаконно переслідуваною у зв`язку з цим.

Крім того, суди попередніх інстанцій зауважили, що не встановлено й підстав вважати, що ОСОБА_1 може зазнати переслідування органами влади російської федерації за ознакою віросповідання (іслам), оскільки на території російської федерації іслам є одним з домінуючих (окрім християнства) релігійних напрямів, а тому відсутня загроза для проживання у цій країні для осіб з таким віросповіданням. Протилежного позивачкою не зазначено і не підтверджено належними доказами.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

16 листопада 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга громадянки російської федерації ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Витребувано з Київського окружного адміністративного суду справу № 640/27076/21.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2025 року повторно витребувано з Київського окружного адміністративного суду справу № 640/27076/21.

Ця справа надійшла до Верховного Суду 21 квітня 2025 року.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11 лютого 2026 року (у зв`язку з перебуванням судді Мартинюк Н. М. у відпустці) визначено склад суду: Мацедонська В. Е. (головуючий суддя), Білак М. В., Мельник-Томенко Ж. М.

V. Касаційне оскарження

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування позиції, скаржниця посилається на неврахування судами попередніх інстанцій правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 березня 2020 року у справі № 815/4322/16, щодо застосування статті 1 Конвенції про статус біженців, пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, а також частини п`ятої статті 10 вказаного Закону, яка регулює порядок всебічного вивчення і оцінки відповідачем всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 вважає, що суди не дослідили належним чином докази, які були надані нею під час розгляду цієї справи, натомість надали перевагу інформації з російськомовних джерел, яка, на думку позивачки, не повинна взагалі братися судом до уваги, оскільки мова судочинства - українська. Також, скаржниця наголосила, що факт порушення російською федерацією прав осіб, у тому числі мусульман, відповідає дійсності, оскільки ця країна порушує й права християн (як приклад, зазначила про військове вторгнення на територію України).

Крім того, ОСОБА_1 стверджує, що особа, яка звернулася за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не повинна доводи наявність підстав для такого захисту, оскільки такий обов`язок покладено на відповідача (органи ДМС України), який має спростувати факти, надані особою разом з відповідною заявою.

28 лютого 2024 року на адресу Верховного Суду від ДМС України надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач просить відмовити у її задоволенні, рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. Зазначив, що з аналізу матеріалів особової справи позивачки не вбачається належних і достатніх доказів, які б підтверджували неможливість повернення ОСОБА_1 до країни походження російської федерації. Позивачка не надала, а суди не встановили, фактів про реальні загрози переслідування ОСОБА_1 з боку органів російської федерації, які б слугували підставою для надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Водночас, на переконання відповідача, усі доводи позивачки зводяться до наявності кримінального провадження щодо її чоловіка, яке відкрито і розглядається в судах російської федерації, однак оцінку таким обставинам вже було надано судами під час розгляду справи № 826/891/17.

Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10 липня 2020 року у справі № 826/5952/16, ДМС України наголосив, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Тобто, заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Пунктами 1, 8, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті; особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно пункту 24 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, члени сім`ї біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту: чоловік (дружина); діти віком до вісімнадцяти років за умови, що вони не перебувають у шлюбі і знаходяться на утриманні; повнолітні діти, які не перебувають у шлюбі, якщо вони через фізичний стан об`єктивно не здатні задовольняти свої потреби; непрацездатні батьки; інші особи, які перебувають під їх опікою чи піклуванням, як це визначається національним законодавством і звичаями відповідної країни.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Приписами статті 6 Закону № 3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

У частинах першій, сьомій статті 7 Закону № 3671-VI зазначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частин першої, другої, шостої, одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За приписами статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п`ята статті 10 цього Закону).

Частина тринадцята статті 10 Закону № 3671-VI установлює, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

VІІ. Висновки Верховного Суду

У силу положень частини першої статті 341 КАС України перегляд судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Спір у цій справі виник у зв`язку з незгодою позивачки з рішенням ДМС України, яким їй та її малолітній дитині було відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому, позивачка вже зверталася до органу міграційної служби з відповідною заявою-анкетою і, попередньо, ДМС України вже приймалося рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, у зв`язку з посиланням скаржниці на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 13 березня 2020 року у справі № 815/4322/16, у частині обов`язку відповідача всебічно вивчити і дослідити наявні документи та матеріали, що можуть бути доказами для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 уважає, що особа, яка звертається з такою заявою повинна зазначити про інформацію та причини, які б могли свідчити про побоювання стати жертвою переслідувань в країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і така особа не зобов`язана обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними доказами, оскільки обов`язок щодо їх спростування покладено саме на орган міграційної служби.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Дійсно, у постанові від 13 березня 2020 року у справі № 815/4322/16 Верховний Суд зазначив, що обставини про наявність реальної загрози для позивача не були повно та всебічно досліджені відповідачем, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення та, відповідно, про його протиправність, а заява позивача про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, підлягає повторному розгляду.

Натомість, аналізуючи обставини, які досліджувалися судами у справі № 815/4322/16, з обставинами і фактами, які містяться у цій справі, колегія суддів зауважує, що вони не можуть вважатися подібними правовідносинами. При цьому, позивачка у касаційній скарзі наводить окремі цитати з указаного судового рішення, без зазначення конкретної норми, щодо якої Верховним Судом було сформовано правовий висновок і який міг би бути застосований під час розгляду справи № 640/27076/21.

Водночас, колегія суддів ураховує, що у цій же справі Верховний Суд констатував, що в зазначеній категорії звернень осіб слід виходити з ситуації в країні походження заявника та особистої історії, яка сталася саме з ним.

Крім того, у постанові від 04 листопада 2025 року у справі № 160/29742/23, Верховний Суд зазначив: «Водночас застосування узагальнених правових висновків Верховного Суду завжди вимагає від судів попередніх інстанцій безпосередньої оцінки конкретних доказів і фактів, що характеризують особисту ситуацію особи, яка звернулася за таким захистом. Це означає, що запроваджений Верховним Судом підхід щодо критеріїв надання іноземцю статусу біженця/особи, яка потребує додаткового захисту, був побудований, із застереженням про необхідність урахування оцінки доказів у кожній конкретній справі. Разом з тим, одним із визначальних критеріїв під час установлення статусу біженця є наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Цей критерій має комплексний характер, оскільки включає суб`єктивну та об`єктивну сторони.

Так, суб`єктивна сторона полягає у внутрішньому переконанні особи щодо існування загрози її життю, свободі чи безпеці у країні походження. Такі побоювання є результатом психологічної оцінки ситуації, що склалася навколо неї, і саме під їхнім впливом особа приймає рішення залишити державу. З огляду на це, при вирішенні спору про надання статусу біженця ретельному дослідженню підлягає суб`єктивне сприйняття заявником небезпеки та мотиви його виїзду.

Об`єктивна сторона пов`язана з фактичним підтвердженням наявності ризику переслідування. Вона полягає у наданні доказів, що свідчать про реальність побоювань, зокрема документів, свідчень, офіційних звітів чи інших відомостей, які доводять наявність обставин, здатних створити реальну загрозу для особи у разі її повернення до країни походження. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником».

З викладеного вбачається, що особа яка бажає набути статус біженця або особа, що потребує додаткового захисту, повинна довести перед органами ДМС обґрунтованість своїх побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни громадянського походження. Разом з тим, слід враховувати, що така особа може і не мати прямих доказів того, що їй загрожує небезпека, однак, це не є достатньою і необхідною правовою підставою для відмови у задоволенні її вимог. При цьому, обґрунтованість таких «побоювань» особи є оціночним поняттям, яке в кожному конкретному випадку повинно визначатися з урахуванням суб`єктивної і об`єктивної сторони.

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись з заявою-анкетою від 15 жовтня 2020 року про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 зазначила про те, що вона перебуває в оперативному розшуку в російській федерації, як екстремістка, а також те, що стосовно неї можуть порушити кримінальну справу за сфабрикованими обвинуваченнями, що свідчить про її побоювання стати жертвою переслідування у разі повернення до країни походження.

До цієї заяви позивачка долучила: роздруківки публікації ЗМІ «Кавказ.Реалии», «Кавказский Узел»; роздрукований лист адвоката Гададова І. С. від 25 червня 2019 року, який представляє інтереси ОСОБА_4 у ході розгляду порушеної щодо нього кримінальної справи; фотокопію листа з додатком ОСОБА_5 («Патімат») від 01 серпня 2019 року, яка зізнається, що дала неправдиві свідчення проти ОСОБА_4 ; часткову фотокопію ймовірного протоколу судового засідання; роздрукований знімок екрану - часткову промову захисника в дебатах сторін до федерального судді Каспійського міського суду ОСОБА_6 від 27 лютого 2020 року (особова справа № 2020KYIV0108).

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - «Керівництво») передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб вважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Згідно з пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Частина перша статті 5 Директиви від 13 грудня 2011 року 2011/95/EU «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Поряд з цим, Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Такої ж позиції дотримується й Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 23 вересня 2024 року у справі № 380/18756/22, від 04 лютого 2025 року у справі № 420/23635/23.

Окрім цього, відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - «УВКБ ООН»), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» передбачено, що у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З аналізу міжнародного права та законодавства України, що регулює питання надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, убачається, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Повертаючись до спірних правовідносин убачається, що зміст документів, а також інформація, яка була надана позивачкою під час подання заяви до ДМС України, проведення співбесід з уповноваженою особою органу міграційної служби, а в подальшому - під час звернення до суду з цим позовом, свідчать про те, що ОСОБА_1 обґрунтовує свої побоювання фактами і обставинами, які безпосередньо стосуються її чоловіка - ОСОБА_4 (відкриття кримінальної справи щодо нього та перебування в кримінальному розшуку).

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з твердженнями судів попередніх інстанцій, що у цій справі потребують встановленню та доказуванню лише обставини, пов`язані з самою позивачкою, а саме - оголошення їй підозри (обвинувачення) у пособництві та перебування в розшуку. Натомість, інші обставини її справи (у частині мотивів щодо ОСОБА_4 ) не є нововиявленою інформацією та не потребують повторного аналізу та дослідження, з огляду на те, що в 2015 році ОСОБА_1 вже зверталася з відповідною заявою до ДМС України і відповідачем було прийнято рішення про відмову у наданні такого статусу (від 02 грудня 2016 року № 616-16), яке, у свою чергу, було предметом розгляду у справі № 826/891/17 і суди надали оцінку доводам стосовно її побоювань щодо ситуації, яка склалася з чоловіком ОСОБА_1 - ОСОБА_4 .

З цього приводу Верховний Суд уважає за доцільне зазначити слідуюче.

Стосовно аргументів ОСОБА_1 про наявність інформації про підозру її у пособництві чоловіку, колегія суддів виходить з такого.

Як на доказ у цій частині, позивачка посилається на лист адвоката Гададова І. С. від 25 червня 2019 року, який представляє інтереси ОСОБА_4 у ході розгляду порушеної щодо нього кримінальної справи, та письмові покази ОСОБА_5 («Патімат») від 01 серпня 2019 року, у яких остання зізнається, що дала неправдиві свідчення проти ОСОБА_4 .

Водночас, як убачається з матеріалів справи та правильно встановлено судами попередніх інстанцій, у згаданих документах відсутня будь-яка інформація, яка б свідчила про оголошення уповноваженими органами російської федерації позивачці підозри у пособництві ОСОБА_4 .

Як зміст листа адвоката Гададова І. С., так і письмові покази ОСОБА_5 мають виключно суб`єктивну думку цих осіб про те, що ОСОБА_1 не слід повертатися до російської федерації, з причин можливого обвинувачення її у пособництві чоловіку.

Поряд з цим, під час розгляду заяви-анкети ОСОБА_1 відповідачем було направлено службову записку про перевірку особи за обліками Генерального секретаріату Інтерполу та Європолу, за результатами пошуку встановлено, що відомості про перебування ОСОБА_1 в розшуку відсутні.

Також ЦМРУ ДМС у м. Києві та Київській області встановлено, що відповідно до офіційного веб-порталу росфінмоніторингу, у списку дійсних терористів та екстремістів значаться: ОСОБА_4 , за порядковим № 10558, та ОСОБА_5 , за порядковим № 1095. Однак, дані безпосередньо ОСОБА_1 у списку терористів та екстремістів - відсутні.

Крім того, за пошуком справ та судових актів на офіційному інтернет-порталі державної автоматизованої системи російської федерації «Правосуддя» та з актуальних джерел ІКП, відповідачем не знайдено будь-якої інформації щодо відкриття кримінальних справ за обвинуваченням ОСОБА_7 . Також, за пошуковим запитом на установчі дані позивачки на офіційному веб-порталі Федеральної служби судових приставів Росії через сервіс «Особи, які знаходяться у розшуку за підозрою у вчиненні злочинів» - результатів не знайдено.

Таким чином, колегія суддів погоджується з твердженнями судів першої та апеляційної інстанцій про те, що із зібраних документів міграційним органом не встановлено об`єктивних підстав вважати про наявність кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , підозри або обвинувачень її у пособництві або здійсненні інших правопорушень, а отже, вказаний елемент заяви є недоведеним і не може сприйматися як правдоподібний.

Щодо аргументів позивачки про переслідування її в російській федерації за ознакою належності до певної соціальної групи (у тому числі, участі в терористичних та екстремістських організаціях) та віросповідання (іслам), Верховний Суд також погоджується з твердженнями судів попередніх інстанцій про відсутність доказів на підтвердження факту переслідування ОСОБА_7 та (або) особистих погроз за те, що остання є мусульманкою та сповідує іслам. При цьому, як установлено відповідачем під час проведення співбесід та не заперечується й самою позивачкою, остання не займалася будь-якою інформаційною, політичною або іншою публічною діяльністю, що, у свою чергу, виключає для неї ризик бути незаконно переслідуваною у зв`язку з цим.

Отже, колегія суддів уважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивачкою не наведено, а судами не встановлено конкретних фактів дискримінаційного ставлення до неї, які б могли бути кваліфіковані як переслідування за ознаками віросповідання чи політичних переконань, а викладена історія ОСОБА_7 про її переслідування є непідтвердженою, як і те, що порушення кримінальної справи щодо її чоловіка в російській федерації обмежує (утискає) законні права та інтереси позивачки, як наслідок - відсутні підстави для визнання ОСОБА_7 та її малолітньої дитини ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Додаткового, Верховний Суд зауважує, що доводи ОСОБА_7 , викладені у касаційній скарзі, свідчать про її суб`єктивну незгоду з висновками судів попередніх інстанцій в частині доказування і фактично зводяться до переоцінки доказів, які містяться в матеріалах справи.

За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір відповідно до норм матеріального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в справі, що стосуються предмету спору, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу громадянки російської федерації ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська

Судді М. В. Білак

Ж. М. Мельник-Томенко