Справа № 380/18020/25
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2026 рокусправа № 380/18020/25

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравціва О.Р. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, про стягнення коштів.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач, Держпраці), в якому просить:

- стягнути з Державної міграційної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі №380/19551/23 про поновлення на посаді за період з 23.10.2024 до 03.08.2025 в розмірі 534068 гривень 64 копійки.

Ухвалою суду від 08.09.2025 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі №380/19551/23, зокрема, поновлено позивача на посаді начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області з 12.08.2023 та допущено до негайного виконання рішення в цій частині. Однак вказане рішення упродовж тривалого часу не виконувалося відповідачем і виконана лише 04.08.2025 (наказ №161-кт). Викладене свідчить про затримку виконання рішення суду з вини відповідача.

Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві. Вказав, що відповідно до частини першої статті 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах асигнувань, установлених кошторисами. Нарахування та виплати заробітної плати позивачу здійснювалася ГУ ДМС у Львівській області. У кошторисі ДМС не передбачено коштів на оплату праці керівникам територіальних органів. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Отже, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Тобто, у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову відсутні. Враховуючи зазначене, та те, що ДМС не є належним відповідачем в частині спору щодо виплати середнього заробітку, зазначена вимога не підлягає задоволенню. Також, вказує, що позивачем порушено вимоги статті 25 Закону України «Про запобігання корупції», якою визначено обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності для осіб, зазначених у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону. Представником позивача зазначено під час судового розгляду та долучено до матеріалів судової справи відповідну довідку, про те, що ОСОБА_1 працює у Львівській митниці на посаді заступника начальника управління начальника відділу бюджетування, ведення бухгалтерського обліку та звітності управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку заступника головного бухгалтера Львівської митниці з 22.11.2023. Строк виконання судового рішення у даній справі знаходиться у прямій залежності від обставин, що залежали від волі позивача та викликали необхідність виконання рішення суду саме у день прийняття наказу про поновлення. З метою виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі №380/19551/23 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2025, відповідно до частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу», статті 235 КЗпП України, підпункту 25 пункту 10 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360, наказом ДМС від 04.08.2025 №161-кт «Про поновлення на посаді державної служби ОСОБА_1 » ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області з 12.08.2023. Також зазначив, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто, за наявності волевиявлення особи. Для цього, необхідна або заява від особи, яка бажає поновитися на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Додатково вказав, що при вирішенні питання належного відповідача у цій справі, який у силу приписів статті 236 КЗпП України має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, необхідно виходити з тих обставин, що позивач перебував в трудових відносинах саме з Державною міграційною службою, оскільки наказом Голови Державної міграційної служби України (далі ДМС) від 23.09.2022 №263-кт «Про призначення ОСОБА_1 » позивача призначено на посаду начальника Головного управління ДМС у Львівській області. Надалі, Головою ДМС України видано наказ від 11.08.2023 № 12-дв «Про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади державної служби» та наказ від 11.08.2023 № 217-кт «Про звільнення ОСОБА_1 », які судом визнані протиправними та скасовані. Водночас та обставина, що нарахування та виплата заробітної плати позивачу здійснювалась за місцем фактичного виконання службових обов`язків в ГУ ДМС України у Львівській області не доводить того, що виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді повинно було виконуватись саме цим суб`єктом владних повноважень. Також, зауважив, що позивач одночасно на двох посадах державної служби під час судового розгляду справи №380/19551/23 в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій не працював. Крім того із посиланням на практику Верховного Суду вказав, що приписи частина 8 статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду суд керується таким.

Згідно із частинами 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 3 статті 122 КАС України).

Частиною 5 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі №990/156/23 виклала правову позицію, відповідно до якої положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 КАС України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ (далі Закон №2352-ІХ) внесено зміни, зокрема, до статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Закон №2352-ІХ набрав чинності 19.07.2022.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

З доказів у справі суд з`ясував, що відповідач на виконання рішення суду прийняв наказ про поновлення позивача на посаді 04.08.2025. Позовна заява надійшла до суду 03.09.2025, тобто в межах тримісячного строку встановленого статтею 233 КЗпП України.

Окрім цього, суд звертає увагу відповідача, що згідно з Рішенням Конституційного Суду №1-р/2025 від 11.12.2025 частину 1 статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Отже, вказаним рішенням визнано неконституційним встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду.

З огляду на викладене суд висновує, що позивачем не пропущено строк звернення до адміністративного суду.

Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (частина 2 статті 262 КАС України).

Суд на підставі позовної заяви, відзиву, відповіді на відзив, а також долучених письмових доказів,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 наказом Державної міграційної служби України від 11.08.2023 №217-кт звільнений з посади начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі №380/19551/23 позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано накази Голови Державної міграційної служби України від 11.08.2023 №12-дв «Про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади державної служби» та від 11.08.2023 №217-кт «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області. Стягнуто з Державної міграційної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.08.2023 по 22.10.2024 в розмірі 836619,84 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів допущено до негайного виконання.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2025 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі №380/19551/23 залишено без змін.

Наказом Державної міграційної служби України від 04.08.2025 №161-кт «Про поновлення на посаді державної служби ОСОБА_1 » позивача поновлено на посаді Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

Оскільки рішення суду від 22.10.2024 у справі №380/19551/23, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді рівнозначній тій, з якої ОСОБА_1 звільнено, виконано лише 04.08.2025 позивач вважає, що викладене свідчить про затримку виконання рішення суду з вини відповідача.

У зв`язку із вказаним позивач вважає, що має право на стягнення із відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 23.10.2024 по 03.08.2025. Тому, звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, суд застосовує такі норми права.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до частини 1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2 статті 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною 2 статті 372 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Згідно з частиною 1 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною 8 статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, законодавець передбачив обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі одразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржене.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а невідкладно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в такій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно з статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в такій затримці. Закон пов`язує згадану виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Згідно з статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995 (далі Порядок №100).

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Приписами статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд встановив, що позивач наказом Державної міграційної служби України від 11.08.2023 №217-кт звільнено з посади начальника начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2022 у справі №380/19551/23 позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано накази Голови Державної міграційної служби України від 11.08.2023 №12-дв «Про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади державної служби» та від 11.08.2023 №217-кт «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області. Стягнуто з Державної міграційної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.08.2023 по 22.10.2024 в розмірі 836619,84 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів допущено до негайного виконання.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2025 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі №380/19551/23 залишено без змін.

Наказом Державної міграційної служби України від 04.08.2025 №161-кт «Про поновлення на посаді державної служби ОСОБА_1 » позивача поновлено на посаді Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

Отже, позивача рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі №380/19551/23 поновлено на посаді, з якої його було звільнено. Водночас наказ про поновлення позивача на відповідній посаді видано лише 04.08.2025.

З огляду на викладене суд висновує, що відповідач допустив затримку виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді з 23.10.2024 по 03.08.2025.

Щодо суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, суд зазначає таке.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі №380/19551/23, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2025 встановлено: «Згідно з довідкою Головного управління ДМС України у Львівській області від 15.08.2023 №40, середньоденна заробітна плата, виходячи із виплат позивачу за червень та липень 2023 року, становила 2630,88 грн, а середньомісячна - 56564 грн».

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд вважає за можливе здійснити обрахунок середнього заробітку за час невиконання рішення суду з врахуванням базової величини середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 за показниками заробітку за червень, липень 2023 року у розмірі 2630,88 грн.

Слід зауважити, що представник позивач у позовній заяві не заперечив щодо здійснення розрахунку суми середнього заробітку, виходячи із середньоденної заробітної плати у сумі 2630,88 грн.

Період затримки виконання рішення суду з 23.10.2024 по 03.08.2025 складає 203 робочі дні.

Відповідно, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 23.10.2024 по 03.08.2025 становить 534068,64 грн (розрахунок: 2630,88 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 203 (кількість робочих днів затримки).

При цьому, суд враховує, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (пункт 163.1 статті 163 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України передбачено, що загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Враховуючи обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), суд висновує, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Отже, суд визначає спірну суму без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів.

Щодо сторін про належного відповідача у справі, суд зазначає таке.

Представник позивача вказує, що Державна міграційна служба України є суб`єктом, який прийняв накази про призначення позивача на посаду, про звільнення та про поновлення на посаді, а тому, наділений повноваженнями на виконання рішення суду.

Відповідач же вказує, що є належним відповідачем, оскільки нарахування та виплата заробітної плати позивачу здійснювалась за місцем фактичного виконання службових обов`язків в ГУ ДМС України у Львівській області.

Однак суд зазначає, що пунктом 17 частини 4 статті 19 Закону України від 17.08.2011 №3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» (далі Закон №3166-VI) передбачено, що керівник центрального органу виконавчої влади призначає на посади за погодженням з міністром, звільняє з посад заступників керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади.

Згідно з частиною 5 статті 21 Закону №3166-VI керівники та заступники керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади відповідно до законодавства про державну службу.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 31 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 рішення про призначення приймається на посади державної служби категорії «Б», які здійснюють повноваження керівників державної служби в державних органах, - суб`єктом призначення, визначеним законом.

Підпунктом 2 пункту 5 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360 (далі Положення №360) передбачено, що ДМС з метою організації своєї діяльності організовує проведення конкурсу на зайняття вакантних посад державної служби в апараті ДМС, керівників територіальних органів ДМС та їх заступників, керівників територіальних підрозділів ДМС, в установленому порядку призначає керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери її управління, забезпечує в межах повноважень, визначених законом, організацію підвищення рівня професійної компетенції державних службовців і працівників апарату ДМС, її територіальних органів.

Згідно з пунктом 7 Положення №360 ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Відповідно до підпунктів 9, 12 пункту 10 Положення №360 голова ДМС призначає на посаду та звільняє з посади за погодженням з Міністром внутрішніх справ керівників і заступників керівників самостійних структурних підрозділів апарату ДМС, призначає на посади та звільняє з посад інших державних службовців і працівників апарату ДМС; призначає на посаду за погодженням з Міністром внутрішніх справ та звільняє з посади керівників територіальних органів ДМС.

Суд зазначає, що саме наказом Державної міграційної служби України від 11.08.2023 №217-кт позивача звільнено з посади начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області. Також, наказ від 04.08.2024 про поновлення позивача на посаді прийнятий Державною міграційною службою України.

З огляду на викладене суд висновує, що саме на Державну міграційну службу України покладений обов`язок щодо негайного і добровільного виконання рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі №380/19551/23 в частині поновлення позивача на посаді, тому саме Державна міграційна служба України має відповідати за затримку виконання рішення суду, а не її територіальний орган.

Вказаний правовий підхід застосований Верховним Судом у постановах від 27.04.2023 у справі №460/4900/21, від 18.12.2023 у справі №640/27278/21, від 09.01.2024 у справі №460/15639/21.

Отже, у розумінні статті 236 КЗпП України власником (уповноваженим органом), який має обов`язок видати наказ (розпорядження) про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, є Державна міграційна служби України, а тому, виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішенням суду від 22.10.2024 у справі №380/19551/23 повинен здійснити саме цей орган виконавчої влади.

З огляду на встановлені обставини справи та викладені норми права суд висновує, що відповідач на виконання рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі №380/19551/23 в частині поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено, видав наказ лише 04.08.2025, що свідчить про факт затримки виконання рішення суду. Таким чином, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення за період з 23.10.2024 по 03.08.2025 у сумі 534068,64 грн.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Сплачений позивачем судовий збір згідно з частиною 1 статті 139 КАС України відшкодовується в повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 8-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 293, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державної міграційної служби України (01001, вул. Володимирська, 9, м. Київ; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 534068 (п`ятсот тридцять чотири тисячі шістдесят вісім) грн 64 коп.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (01001, вул. Володимирська, 9, м. Київ; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 5340 (п`ять тисяча триста сорок) грн 69 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Кравців Олег Романович