Справа № 240/24153/25
Суддя: Семенюк Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2026-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Житомир справа № 240/24153/25

категорія 112030500

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Семенюка М.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду III групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.08.2025 № 80/в;

- зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення, нарахування та виплати одноразової грошової допомоги та прийняти рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

В обґрунтування позову зазначає, що у позивача наявне право на призначення одноразової грошової допомоги як інваліду III групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Ухвалою від 24.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову, зазначаючи, що підстав для призначення і виплати одноразової грошової допомоги позивачу немає, оскільки позивачем пропущено трирічний строк реалізації права; дата встановлення причинного зв`язку не має самостійного юридичного значення для цілей визначення моменту виникнення права на ОГД.

Вказаний відзив суд не приймає до уваги, так як він поданий з порушенням ч. 3, п. 2 ч. 4 ст. 162 КАС України, - відповідач не направив відзив позивачу, чим позбавив його права подати відповідь на відзив.

Проаналізувавши наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за результатами огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю другої групи з 15.05.2007 внаслідок загального захворювання, що підтверджується довідкою МСЕК серії ЖИА №060286 від 29.05.2009 (а.с. 20).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 17.11.2015 (а.с. 25) ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

Під час повторного огляду органами МСЕК позивача 01.05.2020 визнано особою з інвалідністю ІІІ групи, також внаслідок загального захворювання, що підтверджується довідкою МСЕК серії ААВ №008230 від 11.06.2020 (а.с. 21).

За результатами повторного огляду МСЕК позивача 17.10.2024 визнано особою з інвалідністю ІІІ групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12ААГ № 661735 від 22.10.2024 (а.с. 22).

Позивач звернувся із заявою про виплату одноразової грошової допомоги саме у зв`язку із визнанням її особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленим протоколом засідання комісії від 15.08.2025 № 80/в (пункт 6), позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги на підставі пункту 9 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, встановленої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права (а.с.23-24).

Вважаючи, що відповідачем прийнята протиправна відмова у виплаті одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі відповідно до Конституції України визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 за №2011-XII (Закон № 2011-XII).

Згідно зі статтею 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 1 статті 16 Закону № 2011-XII (в редакції, чинній на час звернення позивача із заявою) передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до підпункту 4 пункту 2 статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до статті 16-2 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:

а) 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону; 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2-3 пункту 2 статті 16 цього Закону;

б) 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Згідно з частинами 2-3 статті 16-3 Закону №2011-XII у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ якщо військовослужбовцю, військовозобов`язаному, резервісту або особі, звільненій з військової служби, після первинного встановлення інвалідності під час наступного огляду (переогляду) буде встановлено вищу групу інвалідності або змінено її причинний зв`язок, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (у тому числі внаслідок різних, не пов`язаних між собою, захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв).

Частиною 9 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців здійснюється відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, визначається постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року за №975 (Порядок №975).

Згідно з пунктом 3 Порядку № 975 (тут і далі в редакції, чинній станом на момент звернення позивача із заявою) днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.

Підпунктом 1 пункту 17 Порядку № 975 передбачено, що у разі встановлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від групи інвалідності та її причинного зв`язку військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин у розмірі: 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності I групи; 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи; 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Відповідно до абзацу 1 пункту 19 Порядку № 975 якщо військовослужбовцю, військовозобов`язаному, резервісту або особі, звільненій з військової служби, після первинного встановлення інвалідності під час наступного огляду (переогляду) буде встановлено вищу групу інвалідності або змінено її причинний зв`язок, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (зокрема внаслідок різних, не пов`язаних між собою, захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв).

Підвищення до другої групи інвалідності позивача відбулось більше ніж через два роки після встановлення первинної третьої групи інвалідності позивачу, коли частина 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ передбачала, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

У свою чергу, вимога п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ зі змінами щодо повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності втратила чинність з 06.04.2022, у зв`язку з ухваленням рішення Конституційним Судом України від 06.04.2022 № 1-р(II)/2022 у справі № 3-192/2020 (465/20). Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги" від 29 липня 2022 року № 2489-IX (набрав чинності 25.08.2022) п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ викладено в новій редакцій.

Як встановлено судом, за результатами повторного огляду МСЕК позивача 17.10.2024 визнано особою з інвалідністю ІІІ групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби (а.с. 22).

Відтак, встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності з 01.05.2020, причина: "загальне захворювання" [згідно з довідкою МСЕК серії ААВ №008230 від 11.06.2020], та ІІІ групи інвалідності з 17.10.2024, причина: "захворювання, ТАК, пов`язаного з проходженням військової служби" [згідно з довідкою МСЕК серії 12ААГ №661735 від 22.10.2024], відбулося з різних підстав та внаслідок різних ушкоджень здоров`я.

Таким чином, ІІІ група інвалідності з 17.10.2024 встановлена позивачу за інших підстав, внаслідок нового додаткового ушкодження здоров`я, та відрізняється від підстав первинного встановлення позиву ІІІ групи інвалідності 01.05.2020.

Поряд із цим, варто зважати на те, що пунктом 19 Порядку №975 визначено, якщо військовослужбовцю, військовозобов`язаному, резервісту або особі, звільненій з військової служби, після первинного встановлення інвалідності під час наступного огляду (переогляду) буде встановлено вищу групу інвалідності або змінено її причинний зв`язок, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (зокрема внаслідок різних, не пов`язаних між собою, захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв).

Суд зазначає, що отримане позивачем захворювання як за часом, так і за обставинами його отримання відбулось з інших підстав та внаслідок інших ушкоджень здоров`я. Отже, позивачу встановлена (підтверджена) МСЕК повторна ІІІ інвалідності 17.10.2024, але внаслідок іншого причинного зв`язку, відмінного від первинного встановлення ІІІ групи інвалідності 01.05.2020.

Враховуючи викладене суд вважає, що комісія відповідача безпідставно пов`язала встановлену позивачу інвалідність ІІІ групи у 2020 році, із встановленням позивачу інвалідності у 2024 році.

Доводи відповідача стосовно того, що позивач пропустив встановлений Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" трирічний строк звернення за отриманням одноразової грошової допомоги, перебіг якого відповідно до п. 3 Порядку № 3 починається з дати встановлення інвалідності, що зазначена у довідці МСЕК, якою у спірному випадку відповідач вважає 01.05.2020, суд вважає помилковими з таких підстав.

Суд зазначає, що п. 3 Порядку № 975 встановлює день, з якого у військовослужбовця виникає право на отримання одноразової грошової допомоги. На час звернення позивача із заявою про отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, та на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, приписи цього пункту Порядку № 975 передбачали, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.

У свою чергу, у пункті 3 Порядку №975 відсутнє визначення «день виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною причинного зв`язку інвалідності».

Суд звертає увагу на те, що нарахування та виплата одноразової грошової допомоги у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності, після первинного встановлення інвалідності, може мати місце лише у разі встановлення інвалідності чи втрати працездатності через одне й те ж ушкодження здоров`я, а не внаслідок різних.

Натомість, у спірних правовідносинах позивач 17.10.2024 отримав нове захворювання, внаслідок, якого йому встановлено IІІ групу інвалідності, тобто медико-соціальна експертна комісія у 2024 році не проводила повторного огляду позивача на предмет зміни йому групи інвалідності, внаслідок отримання ним захворювання у 2020 році, а здійснювала огляд останнього, внаслідок одержання захворювання у 2024 році під час проходження військової служби.

За наведених обставин позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною причинного зв`язку інвалідності з 17.10.2024. При цьому суд враховує, що позивач одноразову грошову допомогу не отримував.

Таким чином, твердження відповідача про те, що позивач пропустив встановлений Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" трирічний строк звернення за отриманням одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною причинного зв`язку інвалідності з 17.10.2024, який на переконання відповідача розпочався 01.05.2020, суд вважає безпідставними та необґрунтованими.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).

Суд зазначає, що законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інших нормативно-правових актів. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами, викладеними в позовній заяві та приходить до висновку, що рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.08.2025 № 80/в про відмову у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІІ групи внаслідок захворювання, ТАК, пов`язаного з проходженням військової служби з 17.10.2024, є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, заявлені позивачем позовні вимоги є обґрунтованими, а позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 КАС України, суд

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер НОМЕР_2 ) до Міністерства оборони України (просп. Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03168, код 00034022) задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду III групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.08.2025 № 80/в.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення, нарахування та виплати одноразової грошової допомоги та прийняти рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Семенюк