Справа № 120/2764/25
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

16 лютого 2026 р. Справа № 120/2764/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниця про визнання протиправним та скасування наказу зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (відповідач 1), Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниця (відповідач 2) про визнання протиправним та скасування наказу зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю наказу Командувача Сил логістики Збройних Сил України №55 від 01.03.2024 в частині звільнення з посади начальника КЕВ м. Вінниця Одеського КЕВ Сил логістики Збройних Сил України і зарахування у розпорядження Командувача Сил логістики Збройних Сил України з 20.02.2024.

З метою скасування вищевказаного рішення відповідача, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 10.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні відповідно до ст. 262 КАС України). Цією ж ухвалою встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву.

Також витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язати у строк встановлений для подання відзиву надати суду належним чином засвідчені копії: матеріалів, що стали підставою для прийняття спірного наказу; докази ознайомлення зі спірним наказом; довідку про середній розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні місяці роботи перед звільненням.

26.03.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниця заперечує щодо задоволення даного позову та просить відмовити в його задоволенні. Зокрема зазначає, що відповідно до розділу 6 Положення, КЕВ м. Вінниця у процесі виконання покладених на нього завдань, здійснює взаємодію через Одеське КЕУ та ЦУІІЗ ЗС України з структурними підрозділами Міністерства оборони України, апарату Головнокомандувача Збройних Сил України та структурними підрозділами Генерального штабу Збройних Сил України. Відповідно до п. 7 Положення, КЕВ м. Вінниця очолює начальник КЕВ. На посаду начальника КЕВ призначається військовослужбовець, який призначається та звільняється з посади у встановленому порядку. Начальник КЕВ м. Вінниця безпосередньо підпорядковується начальнику Одеського квартирно-експлуатаційного управління і є прямим начальником для військовослужбовців і працівників ЗС України КЕВ м. Вінниця. Відповідно до розділу 2 Положення, у своїй діяльності КЕВ керується директивами, дорученнями начальника ЦУІІЗ, начальника Одеського КЕУ, розпорядженнями, дорученнями їх заступників.

Згідно з підпунктом 13 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі: якщо стосовно військовослужбовців застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні, до скасування чи зміни запобіжного заходу або до винесення судом вироку чи відбування покарання.

Тобто, відповідач 2 вказує, що правовою підставою щодо винесення оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника КЕВ м. Вінниця та зарахування у розпорядження Командувача сил Логістики Збройних Сил України є застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Окрім того, правові підстави для виплати в загальному порядку грошового забезпечення ОСОБА_1 , зарахованого в розпорядження Командувача Сил логістики Збройних сил України з 20.02.2024, відсутні та підлягає застосуванню абзац другий пункту 1 розділу XXVIII Порядку № 260.

Відповідач 2 звертає увагу, що КЕВ м. Вінниця безпосередньо підпорядкований начальнику Одеського квартирно-експлуатаційного управління. Наказом начальника Одеського квартирно-експлуатаційного управління від 04.03.2024 року № 66 було вказано КЕВ м. Вінниця не виплачувати ОСОБА_1 грошове забезпечення з 21.02.2024 року у зв`язку із звільненням від виконання службових обов`язків відповідно до доповіді про кримінальне правопорушення. В подальшому наказами начальника Одеського КЕУ № 98 від 03.04.2024, № 157 від 02.05.2024, № 189 від 04.06.2024 року, № 225 від 04.07.2024 року, № 259 від 02.08.2024 року, № 296 № 02.09.2024 року, № 327 від 02.10.2024 року, № 362 від 01.11.2024 року та № 394 від 04.12.2024 року також було вказано КЕВ м. Вінниця не виплачувати грошове забезпечення ОСОБА_1 , який звільнений від виконання службових обов`язків та зарахований у розпорядження Командувача сил логістики Збройних Сил України. Крім того, у КЕВ м. Вінниця відсутні накази чи рішення Командувача Сил логістики Збройних Сил України щодо ОСОБА_1 , які б підтверджували, що останнього було допущено до виконання обов`язків за посадою після звільнення з під варти та після закінчення строку відсторонення від посади. Також у КЕВ м. Вінниця відсутні й накази начальника Одеського КЕУ щодо поновлення виплат грошового забезпечення ОСОБА_1 .

За останньою інформацією наявною у КЕВ м. Вінниця ОСОБА_1 звільнений з посади начальника КЕВ м. Вінниця та продовжує перебувати в розпорядженні Командувача Сил логістики Збройних Сил України.

27.03.2025 надійшов відзив на позовну заяву ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому останній позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні у повному обсязі. Вказує, що як зазначено в самому наказі підставою для його видання був підпункту 13 пункту 116 Положення № 1153/2008. Відповідно підпункту 13 пункту 116 Положення № 1153/2008 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі: якщо стосовно військовослужбовців застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні, до скасування чи зміни запобіжного заходу або до винесення судом вироку чи відбування покарання.

Відповідно до ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.02.2024 року у справі №127/5911/24 відносно позивача застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, строк тримання обрахований з моменту затримання 20.02.2024 року по 19.04.2024 року, включно.

Поряд з цим, у межах даного кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 23.02.2024 року у справі №127/5912/24 позивача відсторонено від посади начальника КЕВ м. Вінниця строком на 58 днів, тобто до 20.04.2024 року. Відтак видання оскаржуваного наказу відповідачем-1 було здійснено у повній відповідності до законодавства, що виключає його протиправність.

Також зазначає, що оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії. Скасування оскаржуваного наказу не поновить жодних прав позивача, оскільки він вже вичерпав свою дію в момент прийняття і його скасування не призведе до поновлення позивача на посаді.

Відповідач 1 зауважує, що позивач, як вбачається з наказу Командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 01.03.2024 № 55, виведений в розпорядження саме на підставі підпункту 13 пункту 116 Положення № 1153/2008, що в свою чергу не визначає обов`язку призначення його на посаду у двомісячний строк.

Щодо тверджень позивача, що перед його звільненням з посади повинна передувати відповідна процедура, а саме проведення бесід, оцінка службової діяльності, складання подань, атестацій, то відповідач 1 зазначає, що зазначене не відповідає дійсності оскільки зазначені процедури передують звільненню з військової служби, позивача ж було виведено у розпорядження командувача. Окрім того позивач не наводить жодних правових обґрунтувань на підставі яких з ним повинні були проводитись відповідні процедури (проведення бесід, тощо).

Також позивач зазначає, що він за своїми морально-діловими якостями відповідає займаній посаді, що підтверджується службовою характеристикою від 21.02.2024. Такі твердження позивача не заслуговують на увагу, оскільки службова характеристика видана 21.02.2024, ще до обрання запобіжного заходу і відповідно до виведення позивача у розпорядження. Закономірно, що позивач характеризувався позитивно оскільки командуванню станом на дату видання службової характеристики не було відомо про можливі випадки розтрати державних коштів позивачем.

Відповідач 1 звертає увагу, що ІНФОРМАЦІЯ_1 є неналежним відповідачем щодо позовних вимог про виплату грошового забезпечення, оскільки відповідно до наказу Командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 01.03.2024 № 55 позивач на час перебування у розпорядженні командувача Сил логістики Збройних Сил України зарахований на всі види забезпечення та у списки особового складу квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця Одеського квартирно-експлуатаційного управління Сил логістики Збройних Сил України.

Відтак, ІНФОРМАЦІЯ_1 просить відмовити в задоволенні даного позову.

Крім того, відповідачем 1 на виконання вимог ухвали суду, надано витребувані докази.

Також, разом з відзивом на позовну заяву ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) подало заяву про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки остання подана з пропуском строку звернення до суду.

31.03.2025 представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до якої наполягає на задоволенні позову. Зазначає, що відповідачем 1 не враховано, як слідує з матеріалів справи, що до позивача було застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження, як відсторонення від посади з 23.02.2024 року до 16.07.2024 року, а також в період з 20.02.2024 по 12.03.2024 до останнього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який 12.03.2024 замінено на альтернативний запобіжний захід - заставу.

Таким чином, в період з 20.02.2024 по 12.03.2024 позивач не міг продовжувати проходити військову службу, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених командиром військової частини, у зв`язку з перебуванням його під вартою. Однак, починаючи з 13.03.2024 (день заміни запобіжного заходу із взяття під варту на заставу) позивач мав можливість продовжувати проходження військової служби, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої він перебував до 16.07.2024 року, а далі він міг і повинен був виконувати службові обов`язки начальника КЕВ м. Вінниці, однак відповідач не допустив до виконання цих обов`язків та не повідомляв про причини, оскаржуваний наказ не скасував.

Отже, позивач після заміни запобіжного заходу у вигляді взяття під варту на заставу, яка в силу положень статті 176 Кримінального процесуального кодексу України від 13.04.2012 №4651-VI є більш м`яким запобіжним заходом, мав продовжувати проходження військової служби в межах, визначених командиром (начальником) військової частини до 16.07.2024 року, однак відповідачем самостійно оскаржуваний наказ від 01.03.2024 року №55 скасований не був та такий наказ суперечить вимогам нормативно - правових актів, оскільки у зв`язку із обранням запобіжного заходу, відсторонення від посади, позивач повинен був бути тимчасово переведений у розпорядження Командувача Сил логістики ЗС України, а не звільнений з посади начальника КЕВ м. Вінниці, оскільки звільненню з посади повинна передувати відповідна процедура. Рішенню Командувача Сил логістики ЗСУ не передували проведення бесід з позивачем, оцінка службової діяльності, складання подань, атестацій, тощо.

Основною підставою, як зазначає відповідач 1 у виданому наказі що оскаржується є рішення суду про обрання відносно позивача запобіжного заходу у виді тримання під вартою, однак позивач був звільнений з-під варти 12.03.2024 року, а термін відсторонення від посади сплив 16.07.2024 року.

Крім того, відсутні докази доведення до відома позивача та ознайомлення з наказом Командувача Сил логістики ЗСУ №55 від 01.03.2024 року, у тому числі й за місцем служби у Квартирно-експлуатаційному відділі міста Вінниця.

Щодо позовних вимог зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 та Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниця з 13.02.2024 року по 16.07.2024 року нарахувати та виплатити позивачу щомісячного грошового забезпечення виходячи з розміру посадового окладу за останньою займаною посадою, окладу за військовим званням і надбавки за вислугу років та нарахування і виплати позивачу щомісячного грошового забезпечення та надбавки за увесь час вимушеного прогулу, представник позивача зазначає, що згідно довідки нарахування грошового забезпечення позивачу, останній перебуває на грошовому забезпеченні саме у відповідача 2, тому при виданні наказу №55 від 01.03.2024 року відповідач 1 зобов`язаний був визначити підстави та умови виплати грошового забезпечення позивачу, що виконано не було.

02.04.2025 ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) подано заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що відповідно до п. 117 Положення, призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників), проводиться в якомога коротший строк, але не пізніше ніж через два місяці з дня звільнення з попередньої посади, за винятком випадків, передбачених підпунктами 12 - 16 пункту 116 цього Положення.

Законодавством встановлюється двомісячний строк перебування у розпорядженні за який військовослужбовець повинен бути призначений на посаду, однак з певними виключеннями, а саме тих які виведені в розпорядження на підставі підпунктів 12 - 16 пункту 116 Положення.

Позивач як вбачається з наказу Командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 01.03.2024 № 55 виведений в розпорядження саме на підставі підпункту 13 пункту 116 Положення, що в свою чергу не визначає обов`язку призначення його на посаду у двомісячний строк.

Відповідач 1 зауважує, що чинне законодавство не передбачає, що військовослужбовець який перебуває у розпорядженні повинен бути призначений на посаду, тим більше на посаду яку він займав до виведення у розпорядження, як це стверджує позивач.

Щодо тези позивача, що з 16.07.2024 він міг і повинен був виконувати службові обов`язки начальника КЕВ м. Вінниці, однак відповідач не допустив до виконання цих обов`язків представник відповідача зазначає, що ні чинне законодавство ні законодавство яке діяло на момент виведення позивача в розпорядження, не передбачає обов`язку допускати того чи іншого військовослужбовця який перебуває у розпорядженні до тимчасового виконання обов`язків за будь якою посадою, оскільки це управлінське рішення командира (начальника) і тут Командувач користується повною дискрецією в межах вимог законодавства і до прийняття цього рішення військовослужбовці продовжують проходити військову службу, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають як це визначено Положенням.

04.04.2025 представником позивача подано відповідь на відзив відповідача 2, в якій виклав свої пояснення аргументи щодо наведених відповідачем заперечень та мотиви їх відхилення.

Ухвалою суду від 26.01.2026 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з вказаним позовом та доказів на підтвердження поважності причин такого пропуску.

03.02.2026 позивачем подано клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

Ухвалою суду від 06.02.2026 в задоволенні заяви ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено. Клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду задоволено. Визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено такий строк. Продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, встановив наступне.

Відповідно до наказу Командувача Сил Логістики Збройних Сил України від 02.06.2023 року № 112 полковника ОСОБА_1 начальника відділу забезпечення технічними засобами та майном управління забезпечення технічними засобами та майном Центрального управління речового забезпечення Тилу Командування призначено начальником Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця.

20.02.2024 року ОСОБА_1 в рамках розслідування кримінального провадження №000128 від 17.08.2023 року затримано в порядку ст. 208 КПК України та повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.02.2024 року у справі № 127/5911/24 відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, з 20.02.2024 по 19.04.2024 року включно.

23.02.2024 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/5912/24 позивача відсторонено від посади начальника КЕВ м. Вінниця до 20.04.2024 року.

В подальшому строк відсторонення від посади ОСОБА_1 неодноразово продовжувався (ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2024 року у справі № 127/12890/24, ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 16.05.2024 року у справі № 127/16530/24).

01.03.2024 року наказом Командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) № 55, відповідно до підпункту 13 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України полковника ОСОБА_1 , начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця Одеського квартирно-експлуатаційного управління Сил Логістики Збройних Сил України, звільнено з займаної посади і зараховано у розпорядження командувача Сил логістики Збройних Сил України з 20.02.2024. Підстава: ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 22.02.2024 року.

12.03.2024 року змінено запобіжний захід у вигляді тримання позивача під вартою на заставу. У зв`язку із внесенням застави позивача звільнено з Державної установи "Вінницької установи виконання №1".

Вважаючи наказ Командувача Сил логістики Збройних Сил України №55 від 01.03.2024 в частині звільнення з посади начальника КЕВ м. Вінниця Одеського КЕВ Сил логістики Збройних Сил України і зарахування у розпорядження Командувача Сил логістики Збройних Сил України з 20.02.2024 протиправним та таким що підлягає скасуванню, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

При наданні оцінки спірних правовідносин та встановлених обставин справи, суд керується такими мотивами.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII, на час виникнення спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

У статті 3 Закону № 2232-XII визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України Про оборону України, інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 2 Закону № 2232-XII громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 року Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України (зі змінами, далі - Статут внутрішньої служби) визначає загальні права тa обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля І і ІІ рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Нормами статей 11 та 59 Статуту внутрішньої служби встановлені загальні обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України та загальні обов`язки командирів (начальників).

Відповідно до статті 16 названого Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008.), яким визначено порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Приписи пункту 122 вказаного Положення визначають порядок усунення військовослужбовців від виконання службових обов`язків, відсторонення від виконання службових повноважень або відсторонення від посади.

Відповідно до абзацу 1, 2, 3, 4, 5 пункту 122 Положення № 1153/2008. усунення військовослужбовців від виконання службових обов`язків здійснюється відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовець, стосовно якого складено протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, може бути відсторонений від виконання службових повноважень за рішенням командира до закінчення розгляду справи судом чи вирішення питання подальшого проходження військової служби.

Відсторонення військовослужбовців від посади як захід забезпечення кримінального провадження здійснюється відповідно до Кримінального процесуального кодексу України на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 Кримінального процесуального кодексу України.

Військовослужбовці, відсторонені від посад, зараховуються у розпорядження відповідної посадової особи з дня, що настає за днем відсторонення, та продовжують проходити військову службу, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають (якщо до них не застосовано запобіжних заходів кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою). Військовослужбовці, усунені або відсторонені від виконання службових обов`язків, продовжують проходити військову службу, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених командиром військової частини, якщо до них не застосовано запобіжних заходів або покарань, визначених у підпунктах 12-1, 13 пункту 116 цього Положення.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року № 170.

Згідно абзацу першого пункту 4.32 розділу IV Інструкції № 170, в редакції зі змінами внесеними згідно з Наказом Міністерства оборони № 502 від 25.09.2019 року, військовослужбовці, усунуті від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання службових повноважень або відсторонені від посади, якщо до них не застосовано запобіжних заходів кримінального провадження у вигляді домашнього арешту або тримання під вартою, продовжують проходити військову службу згідно з пунктом 122 Положення, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених командиром (начальником) військової частини. Виконання обов`язків військової служби такими військовослужбовцями здійснюється за місцем проходження служби або у разі відсутності обмеження свободи пересування військовослужбовця - в іншому місці, визначеному посадовою особою, у чиєму підпорядкуванні вони перебувають.

Аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що чинне законодавство дозволяє відсторонити військовослужбовця від військової служби, при цьому такі військовослужбовці зараховуються у розпорядження відповідної посадової особи з дня, що настає за днем відсторонення та продовжують проходити військову службу, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають.

За приписами статті 131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема, у формі відсторонення від посади.

Статтею 154 КПК України визначено, що відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину.

Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу.

Отже, згідно з Кримінальним процесуальним кодексом України відсторонення військовослужбовців від посад, як захід забезпечення кримінального провадження, на підставі отриманого рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження здійснюється наказом командира військової частини або найближчого прямого начальника на строк не більше двох місяців.

За клопотанням прокурора ухвалою слідчого судді чи суду строк відсторонення військовослужбовця від посади може бути продовжений. Відсторонення від посади може бути скасовано ухвалою слідчого судді чи суду за клопотанням прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.

Судом встановлено, що відповідно до ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.02.2024 року у справі №127/5911/24 відносно позивача застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, строк тримання обрахований з моменту затримання 20.02.2024 року по 19.04.2024 року включно.

Поряд з цим, у межах даного кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 23.02.2024 року у справі №127/5912/24 позивача відсторонено від посади начальника КЕВ м. Вінниця строком на 58 днів, тобто до 20.04.2024 року.

В подальшому строк відсторонення від посади ОСОБА_1 неодноразово продовжувався до 20.05.2024 (ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2024 року у справі № 127/12890/24) та до 16.07.2024 (ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 16.05.2024 року у справі № 127/16530/24).

Поряд з цим, 01.03.2024 року наказом Командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) № 55, відповідно до підпункту 13 пункту 116 Положення № 1153/2008 полковника ОСОБА_1 , начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця Одеського квартирно-експлуатаційного управління Сил Логістики Збройних Сил України, звільнено з займаної посади і зараховано у розпорядження командувача Сил логістики Збройних Сил України з 20.02.2024.

Суд звертає увагу, що правовою підставою для винесення спірного наказу був підпункту 13 пункту 116 Положення № 1153/2008, тобто застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Так, відповідно підпункту 13 пункту 116 Положення № 1153/2008 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі:

13) якщо стосовно військовослужбовців застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні, до скасування чи зміни запобіжного заходу або до винесення судом вироку чи відбування покарання.

Оцінюючи законність оскаржуваного наказу, суд виходить з того, що на момент його видання (01.03.2024) правова підстава - ухвала Вінницького міського суду від 22.02.2024 була чинною, мала статус обов`язкової до виконання та встановлювала юридичний факт застосування до позивача запобіжного заходу, що пов`язаний з обмеженням волі (тримання під вартою).

Суд акцентує увагу на тому, що Командувач Сил логістики ЗСУ, отримавши відомості про взяття підлеглої особи під варту, реалізував свій обов`язок, передбачений підпунктом 13 пункту 116 Положення № 1153/2008. Зазначена норма не передбачає для суб`єкта владних повноважень альтернативної поведінки або дискреції (права вибору). Факт застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою автоматично зумовлює необхідність виведення військовослужбовця у розпорядження.

Оскільки тримання під вартою об`єктивно унеможливлювало перебування полковника ОСОБА_1 на робочому місці та виконання ним функцій начальника КЕВ м. Вінниця, звільнення його з посади та зарахування у розпорядження було легітимним способом забезпечення безперервності державного управління у військовій сфері та стабільного функціонування підрозділу.

Суд зауважує, що зарахування у розпорядження за таких обставин не є припиненням військової служби або дисциплінарним стягненням, а є тимчасовим заходом кадрового характеру до вирішення долі кримінального провадження, що забезпечує баланс між приватним інтересом позивача та публічним інтересом Збройних Сил України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ виданий на підставі закону, у межах повноважень та за наявності неспростовних фактичних обставин.

Щодо тверджень позивача, що після заміни запобіжного заходу у вигляді взяття під варту на заставу, яка в силу положень статті 176 Кримінального процесуального кодексу України від 13.04.2012 №4651-VI є більш м`яким запобіжним заходом, він мав продовжувати проходження військової служби в межах, визначених командиром (начальником) військової частини, то суд вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 117 Положення № 1153/2008, призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників), проводиться в якомога коротший строк, але не пізніше ніж через два місяці з дня звільнення з попередньої посади, за винятком випадків, передбачених підпунктами 12 - 16 пункту 116 цього Положення.

Законодавством встановлюється двомісячний строк перебування у розпорядженні за який військовослужбовець повинен бути призначений на посаду, однак з певними виключеннями, а саме тих які виведені в розпорядження на підставі підпунктів 12 - 16 пункту 116 Положення № 1153/2008.

Як вбачається з наказу Командувача Сил логістики Збройних Сил України від 01.03.2024 № 55 позивач виведений в розпорядження на підставі підпункту 13 пункту 116 Положення № 1153/2008, що в свою чергу не визначає обов`язку призначення його на посаду у двомісячний строк.

Суд також відхиляє твердження позивача про необхідність проведення перед виданням наказу бесід, оцінок службової діяльності, атестацій чи складання подань, оскільки: по-перше, зазначені процедури є обов`язковими виключно при звільненні з військової служби; по-друге, позивача не було звільнено зі служби, а лише змінено його статус на «зарахувати у розпорядження»; по-третє, причиною звільнення з посади стали не результати служби позивача, а юридичний факт тримання під вартою, що робить будь-які «оціночні» процедури чи бесіди юридично недоцільними та неможливими.

Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати грошового забезпечення, то суду зазначає наступне.

Відповідно до положень пункту 122 Положення № 1153/2008 грошове забезпечення військовослужбовців, які усунуті від виконання службових обов`язків або відсторонені від посади, здійснюється в порядку, визначеному Міністром оборони України.

Поновлення у правах усунутих від виконання службових обов`язків відбувається відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, відсторонені від виконання службових повноважень, у разі закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, у зв`язку з відсутністю події або складу адміністративного правопорушення поновлюються у виконанні службових повноважень, їм відшкодовується середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до Закону України "Про запобігання корупції". Скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення із закриттям провадження тягне за собою повернення військовослужбовцю стягнених грошових сум, а також скасування інших обмежень, пов`язаних із цією постановою.

Військовослужбовці, які були відсторонені від посади, поновлюються на попередній або на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді в разі скасування відповідної ухвали слідчого судді під час досудового розслідування або суду під час судового провадження, винесення судом виправдувального вироку, відмови у порушенні кримінальної справи за відсутності події злочину, відсутності в діянні складу злочину, за недоведеності їх участі у вчиненні злочину, закриття кримінальної справи або в разі закінчення двомісячного строку відсторонення від посади, якщо строк відсторонення від посади не було продовжено в порядку, визначеному статтею 158 Кримінального процесуального кодексу України.

Грошове забезпечення, яке втратили відсторонені від посади військовослужбовці внаслідок незаконних дій, відшкодовується їм у порядку, передбаченому Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначені Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260).

Згідно з пунктом 2 розділу І Порядку № 260 до щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку № 260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

За приписами пункту 8 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).

Пунктом 15 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення не виплачується: за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати; якщо виплачуються академічні стипендії; за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки; за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату); за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом; за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Відносини з приводу виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, усуненим або відстороненим від виконання службових обов`язків, відстороненим від виконання повноважень на посаді або відстороненим від посад, а також тим, яких взято під варту чи які перебувають під домашнім арештом, а також за час відбування покарання на гауптвахті та в дисциплінарних частинах врегульовані розділом XXIX Порядку № 260.

Так, згідно з абзацом першим пункту 3 розділу XXIX цього Порядку виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, щодо яких відповідно до Кримінального процесуального кодексу України застосовано запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою чи домашнього арешту (цілодобово), призупиняється з дня взяття під варту або направлення під цілодобовий домашній арешт до дня повернення до виконання службових обов`язків за посадою.

Пунктом 6 розділу XXIX Порядку № 260 обумовлено, що визначений у цьому розділі порядок виплати грошового забезпечення також стосується і військовослужбовців, зарахованих у розпорядження посадових осіб (які мають право призначення їх на посади) відповідно до підпунктів 12-1 та 13 пункту 116, а також пункту 122 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що призупинення виплати військовослужбовцю грошового забезпечення у зв`язку із застосуванням такого запобіжного заходу, як взяття під варту, зумовлена тим, що військовослужбовець не може виконувати службові обов`язки за посадою, а тому з дня взяття під варту до повернення до виконання службових обов`язків за посадою виплата йому грошового забезпечення призупиняється.

Як зазначалося вище, ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2024 року у справі № 127/5911/24 до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Отже, згідно абзацу першого пункту 3 розділу XXIX Порядку № 260 наявні правові підстави для призупинення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 розділу XXVIII Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зарахованим у розпорядження відповідних командирів або звільненим від посад, виплачується в розмірі грошового забезпечення, яке військовослужбовці отримували за займаними посадами до зарахування в розпорядження, але не більше ніж два місяці.

Однак, такий порядок виплати грошового забезпечення не стосується військовослужбовців, зарахованих у розпорядження посадових осіб (які мають право призначення на посади) відповідно до підпунктів 12-1 та 13 пункту 116, а також пункту 122 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.

Отже, правові підстави для виплати в загальному порядку грошового забезпечення ОСОБА_1 , зарахованого в розпорядження Командувача Сил логістики Збройних сил України з 20.02.2024 були відсутні та підлягав застосуванню абзац другий пункту 1 розділу XXVIII Порядку № 260.

Разом з тим, оцінюючи правомірність дій відповідача щодо призупинення та подальшого не поновлення виплат позивачу, суд зауважує, що порядок проходження військової служби та виплати грошового забезпечення базується на принципі документального підтвердження фактичного виконання обов`язків.

Специфіка військової служби та бюджетного фінансування Збройних Сил України виключає можливість нарахування коштів за фактом лише існування судового рішення про зміну запобіжного заходу.

Суд вкотре звертає увагу, що згідно з приписами пункту 15 розділу І Порядку № 260, будь-яке призупинення або поновлення виплат обов`язково оголошується наказом командира військової частини.

Варто наголосити, що видання такого наказу є управлінською дією, яка базується на об`єктивному юридичному факті - фактичному прибутті військовослужбовця до місця служби. Законодавець пов`язує поновлення виплат не з моментом звільнення особи з-під варти та не з датою ухвали суду, а саме з моментом її фактичного прибуття до місця служби та документального оформлення цього факту наказом командира.

Оскільки військова служба є особливим видом державної служби, що передбачає суворий облік особового складу, факт прибуття не може бути припущеним. Він має бути зафіксований у встановленому порядку: особистою доповіддю військовослужбовця та поданням письмового рапорту з додаванням довідки про звільнення з установи виконання покарань.

Таким чином, обов`язок щодо ініціювання процедури поновлення виплат шляхом повідомлення про своє прибуття покладається саме на позивача.

Поряд з цим, в матеріалах справи відсутні докази подання позивачем рапорту про прибуття після 12.03.2024 та накази щодо поновлення виплат грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Таким чином у задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01, рішення від 06.09.2005, пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00, рішення від 18.06.2006, пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04, рішення від 10.02.2010, пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Решта доводів сторін не спростовують висновків суду у даній справі.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно приписів частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

На підставі частини 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

Відповідач: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниця (вул. Стрілецька, 87, м. Вінниця, 21015, )

Суддя Віятик Наталія Володимирівна