Справа № 613/2646/25
Суддя: Шалімов Д. В.
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №-613/2646/25 Провадження №-2-а/613/7/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

Богодухівський районний суд Харківської області у складі головуючого судді Шалімова Д.В., за участю секретаря Герасимюк Л.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №613/2646/25, пров. № 2-а/613/7/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, в якому просить: скасувати постанову серії ЕНА/6394923 про притягнення його до адміністративної відповідальності; закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення; стягнути з відповідача на його користь суму штрафу у розмірі 510 грн., сплачену на виконання постанови про адміністративне правопорушення від 22.12.2025 № ЕНА/6394923, що підлягає скасуванню та стягнути судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп.

Позовні вимоги мотивує тим, що 22 грудня 2025 року інспектором патрульної поліції винесено постанову від 22 грудня 2025 року серія ЕНА №6394923, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 10 ст.121 КУпАП та накладено штраф у розмірі 510 грн. за порушення правил перевезення дитини, зазначене у постанові. Вважає зазначену постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню з огляду на наступне. З моменту отримання ним посвідчення водія 14 жовтня 2009 року він жодного разу не порушував правил дорожнього руху, що свідчить про його сумлінне та відповідальне ставлення до керування транспортним засобом і високий рівень дисципліни. Під час зупинки транспортного засобу інспектор патрульної поліції не повідомив його конкретну причину зупинки, як того вимагають ст. 18 та ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію». Лише після освітлення салону транспортного засобу інспектор звернув увагу на відсутність дитячого утримуючого пристрою та почав інкримінувати йому порушення правил перевезення дитини, що в подальшому стало підставою для винесення постанови. Такий порядок дій свідчить про порушення процедури зупинки транспортного засобу та притягнення до адміністративної відповідальності, що додатково підтверджує незаконність винесеної постанови. Про винесення постанови від 22 грудня 2025 року серії ЕНА №6394923 йому стало відомо з отриманого відривного корінця про сплату штрафу. Під час складання постанови він висловив згоду на отримання копії постанови, проте фактично копія йому не була надана, що ускладнило ознайомлення з її змістом та деталями справи. Інформація про суму штрафу була доведена до його відома, і звернення до суду здійснено в межах строку, передбаченого ст. 289 КУпАП. Відповідно до статей 247 та 268 КУпАП, особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, має право ознайомитися з матеріалами справи та отримати копію постанови, проте цього права він реалізувати не зміг. Автомобіль ВАЗ-2101, 1972 року випуску, оснащений лише передніми ременями безпеки, а ремені безпеки на задньому сидінні відсутні, оскільки на момент його випуску такі ремені заводом- виробником не передбачались. Транспортний засіб експлуатується у первісному вигляді, і чинне законодавство України не вимагає від водія встановлювати додаткові ремені безпеки чи змінювати конструкцію авто. Наявність техпаспорта підтверджує, що автомобіль допускається до експлуатації у цьому вигляді, без обов`язку вносити зміни до його конструкції. Встановлення дитячих крісел із ременями на задньому сидінні технічно неможливе, оскільки автомобіль не оснащений відповідними ременями безпеки. Відповідно, дитина перебувала на задньому сидінні без крісла та ременя, що не є порушенням п.21.11 (б) ПДР, оскільки вимога про використання дитячих утримуючих систем застосовується лише за наявності ременів безпеки, передбачених конструкцією автомобіля. Таким чином вважав, що у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, що є підставою для скасування постанови та закриття провадження у справі.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 30 грудня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 26 січня 2026 року підготовче провадження по справі закрито та призначено до судового розгляду.

Від Головного управління Національної поліції в Харківській області до суду надійшов відзив, згідно якого 22 грудня 2025 року о 19.27 год. інспектором Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції Голубом Д.О. відносно ОСОБА_1 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 6394923, відповідно до якої останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 10 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. Відповідно до змісту постанови серії ЕНА № 6394923 від 22 грудня 2025 року, позивач керуючи автомобілем ВАЗ 2101 державний номерний знак НОМЕР_1 , перевозив дитину зріст менше 145 см, без використання дитячих утримуючих систем, чим порушив п. 21.11 б) Правил дорожнього руху України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 10 ст. 121 КУпАП. Доводи позивача про неправомірність зупинення автотранспорту інспектором СРПП Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області є необґрунтованими, а дії поліцейського щодо зупинки транспортного засобу, є законними та жодним чином не суперечать чинному законодавству. Обов`язок водія забезпечити безпеку пасажира є абсолютним. Технічні особливості старого транспортного засобу не можуть бути виправданням для створення загрози життю та здоров`ю дитини. В умовах воєнного стану, коли ризик аварійних ситуацій на дорогах підвищений, перевезення дитини без спецзасобів у машині, яка навіть не обладнана ременями, є грубим нехтуванням життям малолітньої особи. Дитячі утримуючі системи (крісла) повинні відповідати вимогам чинних в Україні стандартів та правил. Відсутність у Позивача технічної можливості встановити крісло (через відсутність ременів) свідчить про те, що даний транспортний засіб не може використовуватися для безпечного перевезення дітей. Твердження позивача про відсутність ременів безпеки в конструкції автомобіля є фактичним визнанням порушення ним правил експлуатації ТЗ при перевезенні дітей. Оскільки п. 21.11 ПДР встановлює пряму заборону на перевезення дітей без утримуючих систем, а такі системи вимагають наявності ременів, то перевезення дитини в автомобілі без ременів є апріорі незаконним. В умовах воєнного стану така бездіяльність водія щодо безпеки дитини є особливо небезпечною та заслуговує на адміністративне стягнення. Поліцейським беззаперечно було встановлено факт порушення ПДР позивачем, що підтверджується відеозаписом та словами самого позивача. Отже, винесення оскаржуваної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності позивача відповідало вимогам закону та посадовим інструкціям поліцейського і було спрямоване на дотримання безпеки дорожнього руху.

Від позивача до суду надійшли заперечення на відзив. Він вважає, що спеціальний режим або воєнний стан не скасовує і не змінює вимоги законів України, а тим більше не надає поліцейському необмежених або «безумовних» повноважень. Посилання відповідача на загальну «безпекову ситуацію» не є самостійною та достатньою підставою для зупинки транспортного засобу, якщо не доведено наявність конкретних обставин, передбачених ст. 35 Закону «Про Національну поліцію». Відповідно, будь-які подальші процесуальні дії поліцейського, включно з притягненням його до адміністративної відповідальності, можуть вважатися законними лише за умови дотримання вимог статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» та наявності належних і допустимих доказів правопорушення, чого у даній справі відповідачем не доведено. У відзиві відповідач стверджує, що відсутність ременів безпеки на задньому сидінні транспортного засобу нібито не звільняє позивача від відповідальності, а навпаки свідчить про неможливість правомірного перевезення дитини в такому автомобілі. З такими твердженнями не погоджується з огляду на наступне. Пункт 21.1 і ПДР України сформульований імперативно та містить чітку й обов`язкову умову: заборона перевезення дітей стосується випадків, коли дитячі утримуючі системи дають змогу пристебнути дитину ременями безпеки, передбаченими конструкцією цього транспортного засобу. Отже, законодавець прямо пов`язує можливість виконання цієї вимоги з наявністю ременів безпеки, передбачених конструкцією конкретного транспортного засобу. Автомобіль ВАЗ 2101, конструктивно (заводом-виробником) не обладнаний ременями безпеки на задньому сидінні. Ця обставина підтверджується матеріалами справи та фотознімками, наданими з адміністративним позовом, і не спростована відповідачем жодним належним доказом. Натомість відповідач фактично підміняє норму права власним тлумаченням, стверджуючи, що за відсутності ременів безпеки водій «взагалі не має права перевозити дітей». Однак жодна норма ПДР України. КУпАІІ України або іншого нормативно-правового акту не містить такої заборони. Висновок відповідача ґрунтується не на чинному законодавстві України, а на оціночних судженнях та припущеннях. Крім того, твердження відповідача про те, що відсутність ременів безпеки та неможливість встановлення дитячого крісла в автомобілі нібито є «фактичним визнанням порушення», є юридично необґрунтованим. Насправді, така обставина свідчить про відсутність об`єктивної сторони правопорушення, оскільки виконати обов`язок, передбачений п. 21.11(b) ПДР України, технічно неможливо без незаконного втручання в конструкцію транспортного засобу, що заборонено законодавством України. З наданого відповідачем відеозапису не вбачається факту фіксації дитини ременями безпеки, оскільки такі ремені конструктивно відсутні. Таким чином, відеозапис не підтверджує складу правопорушення, передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП, а лише фіксує, перебування дитини на задньому сидінні автомобіля. Відповідачем взагалі не встановлено та не зафіксовано зріст дитини, що є визначальною та обов`язковою ознакою складу адміністративного правопорушення, передбаченого п. 21.11 ПДР України. У матеріалах справи відсутні будь-які докази проведення вимірювання зросту дитини або інші належні та допустимі докази, які б підтверджували, що її зріст становив менше 145 см. Визначення зросту дитини «на око» або на підставі припущень не допускається та не може вважатися доказом у розумінні ста гей 251, 252 КУпАП. За таких обставин відповідач не довів наявність об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, а всі сумніви щодо доведеності вини особи відповідно до статті 62 Конституції України мають тлумачитися на користь позивача.

Оцінивши безпосередньо, всебічно, повно та об`єктивно досліджені під час судового розгляду докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, ст.ст.9, 77 КАС України адміністративне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з положень ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Так, судом встановлено, що 22 грудня 2025 року о 19.18 год. інспектором Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області Голубом Д.О. винесено постанову серії ЕНА № 6394923, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. за вчинення ним правопорушення передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП.

Диспозицією ч. 10 ст. 121 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил перевезення дітей.

Відповідно до вимог ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно з п.п. 8, 11 частині 1 ст. 23 Закону України «Про національну поліції» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Таким чином, відповідач під час провадження у справі про адміністративне правопорушення, повинен відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, належним чином з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті. Постанова, згідно зі ст. 283 КУпАП, має ґрунтуватися на обставинах, встановлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.

Зі змісту долученої до матеріалів справи копії постанови вбачається, що позивач 22 грудня 2025 року в м. Богодухів, по вул. Харківській, 5, Харківської області, керуючи автомобілем марки ВАЗ 2101 д.н.з. НОМЕР_2 , перевозив дитину, зріст якої менше 145 см. без використання дитячих утримуючих систем, чим порушив п.21.11.б ПДР порушення правил перевезення, що не досягли 12 років без ременя безпеки, та вчинив правопорушення передбачене ч. 10 ст. 121 КУпАП.

Відповідно до п.21.11 б) ПДР (в ред. на момент винесення оскаржуваної постанови) забороняється перевозити дітей, зріст яких менше 150 см, у транспортних засобах без використання дитячих утримуючих систем, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; на задньому сидінні мотоцикла та мопеда, крім: транспортних засобів, що здійснюють регулярні, регулярні спеціальні та нерегулярні пасажирські автобусні перевезення, за умови дотримання встановлених цими Правилами обмежень швидкості руху; спеціалізованих санітарних автомобілів бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, оперативних транспортних засобів Міноборони, МВС, Національної поліції, ДСНС, Держприкордонслужби, Служби безпеки, Управління державної охорони під час виконання ними невідкладного службового завдання.

Тобто, як вбачається із наведених вище положень ПДР, які діяли на момент вчинення правопорушення та винесення 22 грудня 2025 року поліцейським постанови стосовно ОСОБА_1 за ч. 10 ст. 121 КУпАП, відсутнє таке порушення: "перевезення дитини, зріст якої менше 145 см. без використання дитячих утримуючих систем порушення правил перевезення дітей, що не досягли 12 років без ременя безпеки".

З постанови серії ЕНА № 6394923 від 22 грудня 2025 року вбачається, що поліцейський при винесенні постанови, вказаних обставин не врахував, та застосував закон, який не підлягав застосуванню, кваліфікувавши дії ОСОБА_1 , відповідно до підпункту "б" пункту 21.11 в редакції Постанови КМ № 876 від 01.10.2008, яка діяла до вчинення правопорушення.

Поліцейський, як суб`єкт владних повноважень, використовуючи свої повноваження, повинен був належним чином кваліфікувати дії позивача та зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення та спростували свідчення позивача, однак такі докази в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи відповідача про правомірність оскаржуваної постанови, оскільки доведення вчинення особою адміністративного правопорушення належними та допустимими доказами законодавством покладено на суб`єкта владних повноважень, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові від 08.07.2020 у справі №177/525/17

Європейський суд з прав людини в певних випадках поширює стандарти, які встановлює Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення тобто, фактично «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати обставини вчинення адміністративного правопорушення (відповідні висновки містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Лучанінова проти України».

Як вбачається з положень ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості.

Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 15.11.2018 року по справі № 524/5536/17, адміністративне провадження № К/9901/1403/17.

Крім того, вичерпний перелік підстав зупинки транспортного засобу працівниками поліції визначено ст. 35 Закону України " Про Національну поліцію".

Представником відповідача у відзиві не наведено підстав законності зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 22 грудня 2025 року, не містять фіксації зупинки даного водія та інформування його про причини зупинки і відеоматеріали, надані для огляду суду.

Відповідно до ч. 3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 3ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності без наявності відповідних доказів, за матеріальною нормою, яка в законі відсутня.

Відносно стягнення з відповідачів суми штрафу, сплаченого ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Суму штрафу, перераховану до бюджету на підставі постанови про застосування такого стягнення, яку надалі адміністративний суд визнав протиправною та скасував, можна стягнути на користь платника згідно зі ст. 1212 ЦК України як безпідставно утримувану.

Дана правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного від 08.08.2023 року № 910/5880/21.

Враховуючи викладене, дані позовні вимоги підлягають розгляду за правилами ЦПК України.

За приписами ч. 1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з долученої до матеріалів справи платіжної інструкції № 1.468968101.1 від 30 грудня 2025 року, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір в сумі 605 грн. 60 коп., а тому з урахуванням вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає стягненню вказана сума понесених позивачем судових витрат.

Керуючись ст. ст. 2, 72-77, 79, 90, 132, 139, 189, 241-246, 250, 255, 262, 286, 293, пп.15.5 п. 15 ч. 1 Розділу VІІ Перехідні положення КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 , про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити частково.

Скасувати постанову інспектора Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області Голуба Д.О. серії ЕНА № 6394923 від 22 грудня 2025 року про накладення адміністративного стягнення за ч. 10 ст. 121 КУпАП у виді штрафу у розмірі 510 гривень, відносно ОСОБА_1 .

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 10 ст. 121 КУпАП- закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , сплачений судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять ) гривень 60 копійок.

В частині позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 суми штрафу у розмірі 510 гривень, провадження у справі закрити та роз`яснити ОСОБА_1 , що дана позовна вимога підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Харківській області, місцезнаходження: м. Харків, вул. Жон Мироносиць, 13, .

Повний текст рішення виготовлено 16 лютого 2026 року.

СУДДЯ