Справа № 640/20402/21
Суддя: В.І. Бевза
Дата ухвалення: 2026-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. ПолтаваСправа № 640/20402/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бевзи В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

Стислий зміст позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у м. Києві як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, а саме просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної Податкової Служби у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-38519-13 від 03.06.2021 у розмірі 87 889,82 грн., та вимоги про сплату Єдиного соціального внеску за 2020 рік у розмірі 38 435, 88 грн.;

- зобов`язати Головне управління Державної Податкової Служби у м. Києві виключити дані про наявність у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті Єдиного соціального внеску за 2020 рік в розмірі 38435, 88 грн. (з урахуванням заяви від 03.03.2025).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 2018 року позивач, як найманий працівник перебувала у трудових відносинах, працюючи на посаді юриста у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Брайт Енерджи» (), яке виплачувало заробітну плату та сплачувало обов`язкові податки, в тому числі у відповідності з вимогами Закону України №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний соціальний внесок.

У 2020 році позивач отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №3354 від 18.03.2020 року та на виконання вимог Закону стала на облік, як фізична особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, зокрема у відповідності до статті 63 ПК України взяття на облік у контролюючих органах самозайнятих осіб здійснюється незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того або іншого податку та збору.

Отримавши свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, позивач продовжила працювати на посаді юриста у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Брайт Енерджи». Іншою діяльністю як адвокат позивач не займалася та інших грошових доходів, крім заробітної плати, не отримувала.

30 квітня 2021 року через електронний кабінет платника податків позивачем подано податкову декларацію про майновий стан і доходи, а також у відповідності до Додатку 5 до «Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску. У поданому звіті мною було зазначено звітний період квітень грудень 2020 року, та зазначено розмір сплаченого за позивача роботодавцем Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайт Енерджи» ЄСВ в розмірі 49454,34 грн. 30.04.2021 позивач направила до податкової новий звіт, в якому у формі № 5 зазначила розмір сплаченого роботодавцем Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайт Енерджи» ЄСВ за період червень грудень 2020 року в розмірі 38435,48 грн.

В червні 2021 року в електронному кабінеті платника в розділі стан розрахунків з бюджетом позивач виявила нарахування недоїмки у загальному розмірі 87 889,82 грн. Через електронний кабінет платника податків, а також засобами поштового зв`язку 18.06.2021 позивач направила заяву до Головного управління ДФС у м. Києві, в якій просила скасувати звіт поданий за період з квітня 2020 по грудень 2020 року як такий, що втратив актуальність, та скасувати нараховану недоїмку з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 87 889,82 грн. 18.06.2021 року поштою позивач отримала від Головного управління ДПС у м. Києві Вимогу №Ф-38519-13 від 03.06.2021 про сплату боргу недоїмки у розмірі 87 889,82 грн. Пізніше в електронному кабінеті платника податків у розділі стан розрахунків з бюджетом позивач виявила, що сума недоїмки зменшена і становить 38 435, 88 грн. Вимоги про сплату боргу недоїмки у розмірі 38 435, 88 грн. позивач не отримувала. В 2025 році позивач звернулася до відповідача з вимогою надати роз`яснення щодо наявності боргу по ЄСВ за 2020 рік, на що отримала відповідь про обов`язок сплатити вказану суму.

Вважає, що відповідачем всупереч вимог Закону України №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» пред`явлена податкова вимога №Ф-38519-13 від 03.06.2021 про сплату боргу недоїмки у розмірі 87 889,82 грн., та здійснюється облік боргу по сплаті Єдиного соціального внеску за 2020рік в розмірі 38 435, 88 грн, через що звернулася до суду з даним позовом.

Стислий зміст заперечень відповідачів.

Відповідач відзиву на позов не подав.

Відповідно до розписки від 20.08.2021 представник позивача отримав копію позовних матеріалів та копію ухвали від 16.08.2021.

Ухвалу суду від 10.03.2025 відповідач отримав 10.03.2025 в електронному кабінеті ЄСІТС "Електронний суд"

Ухвалу суду від 12.05.2025 відповідач отримав 13.05.2025 в електронному кабінеті ЄСІТС "Електронний суд".

07.07.2025 від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, у яких зазначив, що на 31.05.2021, згідно з даними інформаційно комунікаційних систем Головного управління ДПС у м. Києві (далі ІКС), в інтегрованій картці платника (далі ІКП) ОСОБА_1 за кодом платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) обліковувалась заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 87 889,82 гривень. Таким чином, засобами ІКС в автоматичному режимі сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-38519-13 від 03.06.2021 та направлено ОСОБА_1 рекомендованим листом, з повідомленням про вручення. Слід зазначити, що інші вимоги про сплату боргу (недоїмки) по ОСОБА_1 в автоматичному режимі до формування не вивантажувалися, відповідно, Головним управлінням ДПС у м. Києві не формувались та платнику не направлялись. Таким чином, враховуючи вищевикладене, Головне управління ДПС у м. Києві при винесенні вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-38519-13 від 03.06.2021 діяло правомірно, в межах своїх повноважень та згідно чинного законодавства.

Заяви, клопотання учасників справи.

27.02.2021 від позивача надійшла заява.

19.11.2021 від позивача надійшов запит.

07.09.2022 від позивача надійшов запит.

24.02.2025 від позивача надійшла заява про зміни до позову.

18.03.2025 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог.

21.07.2025 від позивача надійшла заява про вступ у справу як представника.

22.07.2025 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2021 відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 (суддя Клочко К.І.) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії - прийнято до провадження, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Згідно із розпорядженням керівника апарату Полтавського окружного адміністративного суду від 06.05.2025 № 18 у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 на підставі рішення Вищої ради правосуддя № 875/0/15-25 від 29.04.2025, призначений повторний автоматичний розподіл справи №640/20402/21.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2025 справу передано для розгляду судді Бевзи В.І.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2025 у справі № 640/20402/21 адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії прийнято до провадження в обсязі прийнятому ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 у попередньому складі суду.

Ухвалою суду від 16.07.2025 постановлено заяву позивача про уточнення позовних вимог від 17.03.2025 залишити без руху.

Ухвалою суду від 22.07.2025 продовжений строк для усунення недоліків заяви ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог від 17.03.2025.

Ухвалою суду від 11.08.2025 продовжений розгляд справи. Заяву позивача про зміну предмета позову (уточнення позовних вимог від 17.03.2025) повернуто позивачу без розгляду. Відмовлено у прийнятті нової редакції позову від 21.07.2025, що долучена до заяви позивача про усунення недоліків позову від 21.07.2025, під назвою "Зміни до адміністративного позову про визнання протиправною та скасування вимоги ГУ ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) № Ф-38519-13 від 03.06.2021 у розмірі 87 889,82 грн." та повернуто позивачу без розгляду.

Ухвалою суду від 11.08.2025 вирішене питання щодо строку звернення до суду, оскільки судом (у попередньому складі суду) в ухвалі від 10.03.2025 прийняті до провадження зміни предмета позову, а в подальшому судом у цьому складі суду ухвалою від 12.05.2025 прийнята справа до провадження в тотожному обсязі, тобто неодноразово зміна суду та складу суду та прийняття справи до провадження не повинні впливати на можливість захисту своїх прав позивачем. Суд не застосовує надмірний процесуальний формалізм у цій справі до фізичної особи та враховує пояснення у заяві про усунення недоліків позову від 21.07.2025, що заборгованість із сплати Єдиного соціального внеску за 2020 рік в розмірі 38435,88 грн. пов`язана із оспорюванням вимоги Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2020 рік № Ф-38519-13 від 03.06.2021 у розмірі 87 889,82 грн. у цій справі та стосуються обліку одного звітного періоду 2020 року.

Суд в ухвалі від 11.08.2025 постановив продовжити розгляд справи за наступним предметом позову:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної Податкової Служби у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-38519-13 від 03.06.2021 у розмірі 87 889,82 грн., та вимоги про сплату Єдиного соціального внеску за 2020рік у розмірі 38 435, 88 грн.

- зобов`язати Головне управління Державної Податкової Служби у м. Києві виключити дані про наявність у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті Єдиного соціального внеску за 2020 рік в розмірі 38435,88 грн. (з урахуванням заяви від 03.03.2025).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Дослідивши заяви по суті справи та наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини.

Позивач у 2020 році як найманий працівник перебувала у трудових відносинах, працюючи на посаді юриста у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Брайт Енерджи» (), яке виплачувало їй заробітну плату та сплачувало у відповідності з вимогами Закону України №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний соціальний внесок, що підтверджується довідкою № BRE00000002 від 09.04.2021.

Відповідно до довідки № BRE00000002 від 09.04.2021, нарахована сума ЄСВ за 2020 рік становила 65604,16 грн, за період червень грудень 2020 рокуб - 38435,48 грн.

Відповідно до відповіді № 2349584 від 17.02.2026 з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи на запит, позивач отрмувала із 4 кварталу 2018 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Енерджи» () заробітну плату, а також в період 2020-2021 року, що не заперечується сторонами.

18.03.2020 позивач отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №3354 від 18.03.2020 та стала на облік, як фізична особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, зокрема у відповідності до статті 63 ПК України взяття на облік у контролюючих органах самозайнятих осіб здійснюється незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того або іншого податку та збору.

Доказів отримання позивачем у період червень грудень 2020 року доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально судами не встановлено.

30 квітня 2021 через електронний кабінет платника податків позивачем подані податкові декларації про майновий стан і доходи, а також у відповідності до Додатку 5 до «Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, що підтверджується квитанціями № 2 за реєстраційними номерами № 21298365 та № 21299779 від 30.04.2021. У першому поданому звіті було зазначено звітний період квітень грудень 2020 року, та зазначено розмір сплаченого роботодавцем Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайт Енерджи» ЄСВ в розмірі 49454,34 грн, у другому звіті у формі № 5 зазначила розмір сплаченого за мене роботодавцем Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайт Енерджи» ЄСВ за період червень грудень 2020 року в розмірі 38435,48 грн.

У червні 2021 року в електронному кабінеті платника в розділі стан розрахунків з бюджетом позивач виявила нарахування недоїмки у загальному розмірі 87 889,82 грн. Через електронний кабінет платника податків, а також засобами поштового зв`язку 18.06.2021 позивач направила заяву до Головного управління ДФС у м. Києві, в якій просила скасувати звіт поданий за період з квітня 2020 по грудень 2020 року як такий, що втратив актуальність, та скасувати нараховану недоїмку з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 87 889,82 грн. Дану заяву відповідач отримав 22.06.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Позивач отримала від Головного управління ДПС у м. Києві Вимогу №Ф-38519-13 від 03.06.2021 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 87 889,82 грн, відповідно до якої станом на 31.05.2021 заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 87889,82 грн. Відповідач вимагав сплатити дану заборгованість.

Пізніше в електронному кабінеті платника податків у розділі стан розрахунків з бюджетом позивач виявила, що сума недоїмки зменшена і становить 38 435, 88 грн. Вимоги про сплату боргу недоїмки у розмірі 38 435, 88 грн. позивач не отримувала. Відповідач у своїх поясненнях зазначив, що інші вимоги про сплату боргу (недоїмки) по ОСОБА_1 в автоматичному режимі до формування не вивантажувалися, відповідно, Головним управлінням ДПС у м. Києві не формувались та платнику не направлялись.

Позивач 09.01.2025 звернулася до відповідача з вимогою надати роз`яснення щодо наявності боргу по ЄСВ за 2020 рік, на що отримала відповідь від 28.01.2025, у якій зазначено, що ОСОБА_3 до ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДПС у м. Києві було подано Додаток 5 «Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску» за 2020 рік (вх. №21299779 від 30.04.2021), згідно якого самостійно узгоджено суму нарахувань по єдиному внеску за червень-грудень 2020 року у розмірі 38435,48 гривень. Дана узгоджена сума нарахувань по єдиному внеску станом на дату надання відповіді не сплачена. Враховуючи викладене вище, згідно з інформацією, наявною в ІКС, станом на дату надання відповіді, в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) по коду платежу 71040000 код територіального органу 2615 обліковується недоїмка у розмірі 38435,48 гривень.

Відповідач не надав суду доказів того, що позивач крім виконання своїх обов`язків, як найманого працівника, займається адвокатською діяльністю, як самозайнята особа, та отримує від такої діяльності дохід, та надавала правничу допомогу у 2020 року іншим особам окрім як роботодавцю ТОВ «Брайт Енерджи» ().

Відповідач не дослідив Єдиний державний реєстр судових рішень, запит можливим клієнтам позивача, як адвоката, не направив, банківську таємницю щодо виплат позивачу сум від клієнтів за надану правничу допомогу у спірний період, не отримав, такі докази суду не надав.

Позивач вважає, що відповідачем всупереч вимог Закону України №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» пред`явлена податкова вимога №Ф-38519-13 від 03.06.2021 про сплату боргу недоїмки у розмірі 87 889,82 грн., та здійснюється облік боргу по сплаті Єдиного соціального внеску за 2020 рік в розмірі 38 435, 88 грн., протиправно, внаслідок чого звернулась до суду з цим позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ

Повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів, здійснюючи наступні висновки.

Суд зазначає, що правовідносинам (предмету та підставам, що виникають у подібних (релевантних) обставинах) Верховний Суд неодноразово вже надавав свою оцінку у численних постановах.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 2 червня 2016 року № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно із частиною 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду сформулював висновок, відповідно до якого особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає ГУ ДФС, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Верховний Суд у постанові від 19 червня 2024 року у справі № 480/4744/18 здійснив наступний правовий висновок, який є подібним до правовідносин у цій справі:

"Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність, як незалежну професійну діяльність. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, адвокатської діяльності, як незалежної професійної діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З урахуванням зазначених нормативно-правових положень можна дійти висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Наведене правозастосування відповідає висновку Верховного Суду, викладеному, зокрема, в постановах від 05.11.2018 у справі № 820/1538/17, від 27.11.2019 у справі № 160/3114/19, від 05.03.2020 у справі № 824/509/19-а, від 18.11.2021 у справі № 520/6094/19, від 19.12.2022 у справі №640/9262/19.

Як установлено судами та підтверджується матеріалами справи, позивач є найманим працівником - начальником юридичного відділу ТОВ "Сумська паляниця" і за весь час роботи позивача у ТОВ "Сумська паляниця", роботодавець щомісячно сплачував за неї єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як за найманого працівника, в розмірі 22% від суми нарахованої заробітної плати.

Відповідач не надав суду доказів того, що ОСОБА_1 крім виконання своїх обов`язків як найманого працівника займається адвокатською діяльністю як самозайнята особа та отримує від такої діяльності дохід.

Посилання податкового органу на право позивача займатися адвокатською діяльністю, як на підставу сплати єдиного внеску як самозайнятої особи, є необґрунтованими, оскільки право на зайняття діяльністю не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Ураховуючи встановлені судами обставини, зокрема, що позивач працює в ТОВ "Сумська паляниця", яке сплачує за неї в установленому Законом розмірі єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, колегія суддів вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій про безпідставність визначення позивачу оспорюваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску.

Колегія суддів вважає правильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про протиправність оскаржуваної вимоги, оскільки винесена відповідачем на підставі, у межах повноважень, але не у спосіб, передбачений законодавством та без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення."

Як встановив суд в межах розгляду даної справи, позивач у 2020 році як найманий працівник перебувала у трудових відносинах, працюючи на посаді юриста у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Брайт Енерджи» (), яке виплачувало їй заробітну плату та сплачувало у відповідності з вимогами Закону України №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний соціальний внесок, що підтверджується довідкою № BRE00000002 від 09.04.2021. Відповідно до довідки № BRE00000002 від 09.04.2021, нарахована сума ЄСВ за 2020 рік становила 65604,16 грн, за період 2020 року -38435,48 грн.

18.03.2020 позивач отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №3354 від 18.03.2020 та стала на облік, як фізична особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, зокрема у відповідності до статті 63 ПК України взяття на облік у контролюючих органах самозайнятих осіб здійснюється незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того або іншого податку та збору.

За позивачем на даний час за позивачем рахується недоїмка у сумі 38435,88 грн., що підтверджується, зокрема, і листом відповідача від 28.01.2025, внаслідок прийнятої відповідачем податкової вимоги, яка оспорюється у цій справі.

Доказів отримання позивачем у період 2020 року доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально судом не встановлено.

Судом встановлена обставина, що недоїмка із єдиного соціального внеску за період 2020 року -38435,48 грн. - виникла внаслідок винесення відповідачем оскаржуваної податкової вимоги №Ф-38519-13 від 03.06.2021 у розмірі 87 889,82 грн. за 2020 рік.

Відповідач не надав суду доказів того, що позивач крім виконання своїх обов`язків, як найманого працівника, займається адвокатською діяльністю, як самозайнята особа, та отримує від такої діяльності дохід у спірному періоді, за який винесене оскаржувана податкова вимога.

Наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

До подібного висновку прийшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 27.10.2021 у справі № 440/325/19.

Таким чином, відповідачем протиправно була винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску №Ф-38519-13 від 03.06.2021 у розмірі 87 889,82 грн. та наразі протиправно обліковується за позивачем недоїмка у розмірі 38435,48 грн., оскільки суми сплати єдиного соціального внеску сплачена роботодавцем позивача - Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайт Енерджи» - за позивача і за весь 2020 рік, і у тому числі за період 2020 року і не підлягає повторній сплаті самою позивачкою як самозайнятою особою адвокатом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2022 р. в справі №9901/276/19 висловила правову позицію, згідно якої протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal проти Об`єднаного королівства" (заява №22414/93) зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі "Афанасьєв проти України").

Також за загальним процесуальним правилом «один спір одна справа», що відповідає принципу «процесуальної економії», суд повинен ухвалювати одне судове рішення, щоб один спір вирішувався судами лише один раз, якщо є станом на момент ухвалення рішення судом по суті спору всі необхідні для цього підстави та встановлені обставини.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З метою ефективного відновлення порушених прав позивача, керуючись статтями 9, 90, 245 КАС України, суд вирішив визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-38519-13 від 03.06.2021 у розмірі 87 889,82 грн., а також визнати протиправними дії відповідача щодо обліку за позивачем недоїмки у розмірі 38435,48 грн. з єдиного соціального внеску за період 2020 року та зобов`язати відповідача скасувати обліковану за позивачем недоїмку у розмірі 38435,48 грн. із єдиного соціального внеску за період 2020 року.

Згідно зі статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З огляду на викладене, суд здійснив висновки щодо всіх ключових питань, які стосувались підстав, обставин та предмету справи.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 1186,38 грн.

Таким чином, при задоволенні позову позивача суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1186,38 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) про визнання протиправним та скасування рішення, протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві №Ф-38519-13 від 03.06.2021.

Визнати протиправними дії Головного управління ДПС у м. Києві щодо обліку за ОСОБА_1 недоїмки у розмірі 38435,48 грн. із єдиного соціального внеску за 2020 рік.

Зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві скасувати обліковану за ОСОБА_1 недоїмку у розмірі 38435,48 грн. із єдиного соціального внеску за 2020 рік.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1186,38 грн. (одна тисяча сто вісімдесят шість гривень та 38 коп).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В.І. Бевза