Справа № 420/333/26
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2026-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/333/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши в спрощеному позовному провадженні в приміщені суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вищевказаним позовом суду у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі відповідач) про відмову в призначення пенсії № 08, прийняте 14.10.2025, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 07.10.2025 з урахування трудової книжки серії НОМЕР_1 від 07 травня 1981 року, зарахувавши до страхового стажу всі зазначені в ній періоди роботи, а саме: з 17.04.1981 по 01.07.1981 у Військовій частині пп НОМЕР_2 (2 місяці, 15 днів), з 14.01.1983 по 15.07.1983 в Окружному комбінаті побутового обслуговування в швейному ательє № 18 (9 місяців, 2 дні), з 19.10.1983 по 17.09.1986 на Комбінаті «Грузторгмонтаж» (2 роки, 10 місяців, 30 днів), з 01.10.1986 по 24.08.1988 у 175 середній школі (1 рік, 10 місяців, 25 днів), з 25.08.1988 по 02.02.1989 у 188 середній школі (5 місяців, 9 днів), з 20.02.1989 по 17.04.1989 в Кооперативі про виробництву товарів народного споживання «Темп» (1 місяць, 29 днів), з 15.05.1990 по 20.03.1995 на 4 прядильній фабриці чистильно-плиточному цеху (4 роки, 10 місяців, 6 днів), з 01.05.1995 по 01.04.2008 у Малому приватному підприємстві «Фігаро» (12 років, 11 місяців, 2 дні, з яких зарахувати за період з 01.05.1995 по 31.12.1997, тобто 2 роки, 8 місяців, 1 день).

Ухвалою судді від 12.01.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачем подано відзив на позов, у якому останній вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити, та зазначив, що оскаржуваним рішенням було відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Страховий стаж позивача становить 14 років 06 місяців 08 днів. До страхового стажу роботи періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 19 жовтня 1983 року по 31 грудня 1997 року не зараховані. Досліджуючи подані позивачем документи для призначення пенсії, зокрема: трудову книжку серії НОМЕР_1 встановлено що вона не завірена печаткою установи, яка заповнювала трудову книжку 07 травня 1981 року (військова частина). У зв`язку з порушенням порядку ведення трудових книжок періоди роботи з 19 жовтня 1983 року по 31 грудня 1997 року Позивача не зарахований до страхового стажу. Період з 17 квітня 1981 року по 13 квітня 1983 року зарахований до страхового стажу на підставі свідоцтв про народження дітей.

Страховий стаж позивача з 01 січня 1998 року зараховано на підставі відомостей персоніфікованого обліку.

Дослідивши заяви по суті справи, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

07.10.2025 року ОСОБА_1 1962р.н. звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком, яка за принципом екстериторіальності була розглянута Головним управління Пенсійного фонду України у Волинській області.

Рішенням відповідача № 08 від 14.10.2025 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Підставою для відмови стало відсутність необхідного страхового стажу через не зарахування періоду роботи з зазначеного у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , оскільки документ не завірено печаткою підприємства.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 частина перша статті 92 Конституції України).

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» та Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058- IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІпостановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено: основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, що наведена у постанові від 06.03.2018 по справі № 754/14898/15-а, якщо працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.

З огляду на наведене суд зауважує, що не може бути підставою для не зарахування стажу роботи позивача до трудового стажу для обчислення пенсії усі записи в трудовій книжці, тільки через те, що в році заповнення трудової книжки на титульному аркуші трудової книжки НОМЕР_1 відсутня печатка підприємства посадова особа за прізвищем - ОСОБА_2 (підпис наявний) якого оформлювала вказану трудову книжку, тоді як перші записи №1 від 17.04.1981р., та №2 від 01.07.1981р. містять інформацію про назву військової частини НОМЕР_3 та стоїть її печатка, зазначено ПІБ та посада посадової особи в/ч, яка виконала записи у трудовій книжці.

Будь-яких обґрунтованих сумнівів в достовірності зазначених записів трудової книжки відповідач в оскаржуваному рішенні не навів.

Щодо не зарахування відповідачем до стажу періоду роботи з 1981 по 01.01.1998року, то судом встановлено, що у трудової книжки НОМЕР_1 від 07.05.1981р. містяться наступні записи про те, що позивач працювала:

№1 та 2 з 17.04.1981 по 01.07.1981 у Військовій частині пп НОМЕР_2 ;

б/н з 14.01.1983 по 15.07.1983 в Окружному комбінаті побутового обслуговування в швейному ательє № 18;

б/н з 19.10.1983 по 17.09.1986 на Комбінаті «Грузторгмонтаж;

б/н з 01.10.1986 по 24.08.1988 у 175 середній школі;

б/н з 25.08.1988 по 02.02.1989 у 188 середній школі,

б/н з 20.02.1989 по 17.04.1989 в Кооперативі про виробництву товарів народного споживання «Темп»;

б/н та №6 з 15.05.1990 по 20.03.1995 на 4 прядильній фабриці чистильно-плиточному цеху;

№7 - №12 з 01.05.1995 по 01.04.2008 у Малому приватному підприємстві «Фігаро», та з оскаржуваного рішення не вбачається, що ним надавалась оцінка записів у трудовій книжці, а тому зобов`язання зарахувати відповідача до страхового стажу всі зазначені в ній періоди роботи є передчасним.

За наведених обставин суд вважає, що належним способом захисту порушеного права буде визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду у Волинській області та покладення на Головне управління Пенсійного фонду у Волинській області обов`язку повторно розглянути заяву з урахуванням висновків суду.

При вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовним органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Суд зазначає, що дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18.

З урахуванням наведеного, вимога позивача про зобов`язання відповідача зрахувати до страхового стажу всі зазначені в ній періоди роботи є втручанням у дискреційні повноваження пенсійного органу, а тому не підлягає задоволенню.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, правовідносини щодо призначення пенсії та здійснення нарахування та виплати пенсії позивачу відносяться до виключної компетенції працівників Пенсійного фонду України, та є їх дискреційними повноваженнями і суд, захищаючи права та свободи особи, не може перебирати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження.

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

За положенням ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково з викладених вище підстав.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому, на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при поданні позовної заяви судовий збір в розмірі 1064,96 грн.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області №08 від 14.10.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 07.10.2025 року з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1064,96 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач : ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) рнокпп НОМЕР_4 .

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська область, Луцький район, м. Луцьк, Київський майдан, буд.6) .

Суддя Е.А.Іванов