Справа № 420/27084/24
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2026-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 лютого 2026 року

м. Київ

справа №420/27084/24

адміністративне провадження № К/990/53436/25

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Херсонській області (надалі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16 грудня 2024 року заявив наступні позовні вимоги:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Херсонській області від 26 червня 2024 року № 807 "Про застосування дисциплінарного стягнення", яким до заступника начальника СКП Бериславського РВП ГУНП в Херсонській області підполковника поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді "звільнення з посади";

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Херсонській області від 12 вересня 2024 року № 408 о/с "Про особовий склад" щодо призначення ОСОБА_1 на посаду дільничного офіцера поліції СПД № 1 Бериславського РВП ГУНП в Херсонській області, як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Херсонській області від 13 вересня 2024 року № 412 о/с "Про внесення змін до наказу ГУНП в Херсонській області від 12 вересня 2024 року № 408 о/с "Про особовий склад" в частині дати призначення;

- поновити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на службі в поліції на посаді заступника начальника сектору кримінальної поліції Бериславського РВП ГУНП в Херсонській області з 12 вересня 2024 року;

- стягнути з відповідача, Головного управління Національної поліції в Херсонській області на користь позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 заробітну плату - грошове забезпечення, у вигляді різниці в заробітку, за час виконання нижчеоплачуваної роботи, в період з 12 вересня 2024 року по 26 вересня 2024 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року в задоволенні позовної відмовлено.

Суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.

17 жовтня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій скаржник просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Верховний Суд ухвалою від 03 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення - повернув особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

18 листопада 2025 року до Верховного Суду надійшла вдруге касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій скаржник просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Верховний Суд ухвалою від 02 грудня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення - повернув особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

19 грудня 2025 року до Верховного Суду надійшла втретє касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій скаржник просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у справі № 420/27084/24 залишено без руху. Установлено скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, а також надання доказів надсилання копій уточненої касаційної скарги у відповідності до кількості учасників справи.

28 січня 2026 року ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали від 19 січня 2026 року надано уточнену касаційну скаргу.

Дослідивши зміст уточненої касаційної скарги, Суд дійшов наступного висновку.

Частиною першою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Посада публічної служби, яку обіймав позивач, та у зв`язку з перебуванням на якій виник цей спір, не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до примітки статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції».

Тож, наразі у касаційній скарзі відповідач ставить питання про скасування судових рішень, які, за загальним правилом, не підлягають касаційному перегляду.

Верховний Суд неодноразово повторював, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України визначено перелік випадків, наявність принаймні одного з яких у певній конкретно взятій ситуації, якщо скаржник наведе достатньо переконливі мотиви, касаційний суд може розцінити як виняток із передбаченого цією ж нормою загального правила.

В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник вказує, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Так, в обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник зазначає про наявність виняткового значення даної справи, оскільки, урегулювання спірних правовідносин, у контексті доводів касаційної скарги, матиме вплив на призначення і виплату одноразової грошової допомоги при звільненні позивача з НПУ, так і наступного за нею розрахунку та призначення розміру пенсійного забезпечення, так як видання оскаржуваних наказів відповідачем, стало підставою для не встановлення останньому премій та надбавок за особливі умови служби, що суттєво вплинуло, як на розмір одноразової грошової допомоги так і на розмір пенсійного забезпечення в цілому.

Тут варто зауважити, що вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

У цій справі предмет спору стосується звільнення з публічної служби особи, посада якої не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище що, як уже зазначалося, є одним з критеріїв віднесення такої справи до категорії справ незначної складності.

Таким чином, касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Стосовно "виняткового значення" справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

У цьому контексті варто зауважити, що сама собою незгода із судовим рішенням не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у справі, рішення у якій не підлягають касаційному розгляду.

Водночас цілком зрозуміло, що кожна сторона, не на користь якої вирішено спір, стверджуватиме про те, що справа має для неї виняткове значення. Це зумовлює потребу навести не лише переконливі мотиви, а й підтвердити їх.

У розглядуваному випадку суд не має підстав вважати доводи скаржника явно безпідставними чи надуманими, однак, не може визнати їх достатньо переконливими для висновку про існування обставин, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки мотиви у цій частині є загальними, не конкретними та сприймаються як намагання будь-що оскаржити рішення судів у цій справі у зв`язку із самою лише незгодою з результатом розгляду справи.

Також, у касаційній скарзі скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, як підставу касаційного оскарження рішень, вказує, що судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення не враховано положення статей 15, 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, пункту І розділу V «Порядку №893», викладені у постановах Верховного Суду від 16 січня 2025 року у справу № 520/4977/22, від 07 жовтня 2020 року у справі № 560/1803/19, від 06 жовтня 2021 року у cправі № 200/110/19-а.

Верховний Суд зазначає, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий /висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Так, у справі, що розглядається, предметом спору є правомірність наказів Головного управління Національної поліції в Херсонській області від 26 червня 2024 року № 807 "Про застосування дисциплінарного стягнення", яким до заступника начальника СКП Бериславського РВП ГУНП в Херсонській області підполковника поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді "звільнення з посади" , в частині звільнення зі служби в поліції, поновлення ОСОБА_1 , на службі в поліції на посаді заступника начальника сектору кримінальної поліції Бериславського РВП ГУНП в Херсонській області та стягнення на його користь грошового забезпечення, у вигляді різниці в заробітку, за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

У справі №520/4977/22 спірні правовідносини скались з приводу скасування наказу ГУ НП в Харківській області, яким позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності із застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції. Так, за результатами службового розслідування встановлено, що позивач у період з 24 лютого 2022 року по 06 березня 2022 року безпідставно був відсутній на службі без поважних причин, про своє місце перебування нікого не повідомив, а також не взяв участі у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану запровадженого у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, тим самим вчинив дисциплінарний проступок, який є несумісним з подальшим проходженням служби в Національній поліції України. З огляду на це, дисциплінарна комісія дійшла висновку про наявність у діях позивача ознак дисциплінарного проступку та притягнуто останнього до дисциплінарної відповідальності із застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби. Суди попередніх інстанцій задовольняючи позовні вимоги позивача виходили з того, що на момент проведення службового розслідування у останнього не було діючих дисциплінарних стягнень, додатково, вказали, що у спірний період позивач перебував на лікарняному, указане підтверджується належними доказами. Враховуючи викладене суди попередніх інстанцій дійшли висновку, з яким погодилась колегія суддів касаційної інстанції, що відповідачем не доведено відсутність позивача на службі без поважних причин у період з 24 лютого 2022 року по 07 березня 2022 року, при цьому до позивача застосовано крайній вид дисциплінарного впливу - звільнення зі служби під час перебування позивача на лікарняному та без врахування, чи наявна вина позивача у вчиненні указаного проступку.

У справі №560/1803/19 спірні правовідносини скались з приводу скасування наказу ГУНП України в Хмельницькій області про застосування дисциплінарного стягнення до позивача за порушення службової дисципліни, яке виразилось в порушенні внутрішнього розпорядку та безпідставному невиході на службу, внаслідок чого до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у виді попередження про неповну службові відповідність. Так, у зазначеній справі судами констатовано не врахування дисциплінарною комісією того факту, що позивач у спірний період відсутності на службі перебував за викликом у суді, розташованому на відстані 70 км від місця несення служби, зокрема, встановлено, що позивач доповідав безпосередньому керівнику про необхідність прибути у судове засідання за викликом. Таким чином, суди дійшли висновку, що відповідач протиправно розцінив інформацію про виклик до суду, поїздку, перебування в суді позивача як невихід на службу. З огляду на це, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки відповідачем безпідставно призначено службове розслідування відносно позивача, і, відповідно, протиправно видано спірний наказ, то проведення службового розслідування, обставини, встановлені під час його проведення, та висновки службового розслідування є такими, що суперечать приписам пункту 1 частини другої статті 2 КАС України.

У справі № 200/11250/19-а спірні правовідносини скались з приводу скасування наказу ГУ НП в Донецькій області, яким призначено службове розслідування за фактом отримання неправомірної вигоди позивачем в, на підставі чого останнього відсторонено від виконання службових обов`язків. Судом касаційної інстанції матеріали адміністративної справи повернуто для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції на тій підставі, що колегією суддів, при ухваленні постанови про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача не надано оцінки по суті дисциплінарного проступку позивача відповідно до його кваліфікації дисциплінарною комісією через призму правил професійної етики. Суд апеляційної, вдавшись до аналізу спірного наказу на предмет доведеності систематичності порушень позивачем службової дисципліни не врахував, що позивач був звільнений не за систематичне порушення дисципліни, а за вчинення дій, що підривають авторитет поліції України. На підставі викладеного, Верховний Суд констатував, що висновки суду апеляційної інстанції в частині встановлення наявності або відсутності складу дисциплінарного проступку у діях позивача, який полягає у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції України, є передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 КАС України, а відтак оскаржуване судове рішення в цій частині не є таким, що відповідає вимогам законності та обґрунтованості, встановлених статтею 242 КАС України.

Отже, Суд, проаналізувавши правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру і юридичної природи правовідносин, з яких виникли спори у справах № 520/4977/22, № 560/1803/19, № 200/110/19-а, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень по суті, зазначає, що постанови Верховного Суду, на які посилається заявник, як на підставу касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, ухвалені за інших фактичних обставин, які не є подібними до правовідносин у цьому касаційному провадженні, а тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень, щодо яких подано касаційну скаргу в цій справі, у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання позивача на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №806/647/15, від 21 січня 2021 року у справі №826/4681/18, від 28 жовтня 2021 року у справі №520/1578/2020, від 09 лютого 2022 року у справі №160/12290/20, від 23 жовтня 2024 року у справі №380/8781/22, від 29 січня 2020 року у справі №560/1555/19, від 20 липня 2023 року у справі № 620/4675/22, судом встановлено, що у касаційній скарзі відсутні посилання на норми права у подібних правовідносинах, що не були враховані судами в оскаржуваних судових рішеннях.

Щодо покликання скаржника на правові позиції Великої Палати Верховного Суду щодо визначення подібності правовідносин, викладені у постановах від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 та від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16, судом зауважується наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20, пункт 39) конкретизувала свої висновки щодо визначення подібності правовідносин, зазначивши таке. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність варто також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної конкретної зазначеної справи, Суд вказує на помилковість означених доводів касаційної скарги, оскільки фактичні обставини цієї справи на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також в касаційній скарзі відповідачем зазначено, що вона подана на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною другою і третьою статті 353 КАС України, а саме неправильне застосування норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази (п. 1. ч. 2 ст. 353 КАС України).

При цьому, пункт 1 частини другої статті 353 КАС України регламентує прийнятність доводів про недослідження судом зібраних у справі доказів виключно за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.

У відсутності обґрунтованих підстав, визначених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України, Суд позбавлений можливості прийняти доводи скаржника щодо наявності підстави передбаченої пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судом апеляційної інстанції. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Відтак, станом на день постановлення цієї ухвали недоліки касаційної скарги скаржником не усунуто в частині обґрунтування підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти 6, 7 частини п`ятої цієї статті).

Наведеними положеннями КАС України чітко обумовлений характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема, щодо дотримання строку касаційного оскарження.

За наслідками невиконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху, відповідно до частини другої статті 332 КАС України передбачено, що до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Виходячи з положень зазначеної вище норми та пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України суддя повертає касаційну скаргу заявникові, якщо він не усунув недоліки скарги, яка залишена без руху.

Відповідно до частини сьомої статті 332 КАС України копія ухвали про повернення касаційної скарги надсилається учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 цього Кодексу. Скаржнику надсилається копія ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Керуючись статтями 169, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення, - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач судді А.Г. Загороднюк Л.О. Єресько В.М. Соколов