Справа № 520/6758/22
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2026-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 520/6758/22

адміністративне провадження № К/990/12997/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Білак М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 520/6758/22

за позовом Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання у вищому навчальному закладі, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою адвоката Панченка Еллана Валентиновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року (суддя Мельников Р.В.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року (головуючий суддя - Мельнікова Л. В., судді: Бегунц А. О.,Рєзнікова С. С.),

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року Харківський національний університет Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба (далі - Університет, позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач), у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму у розмірі 526 341,03 грн на відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання.

Позов обґрунтований тим, що у період з 15 серпня 2021 року по 11 серпня 2022 року ОСОБА_1 проходив навчання та військову службу в Університеті на посаді курсанта. 11 серпня 2022 року контракт про проходження військової служби (навчання), укладений між Міністерством оборони України в особі начальника Університету та відповідачем, достроково розірваний на підставі рапорту останнього про небажання продовжувати навчання, ОСОБА_1 виключений із списків особового складу наказом начальника Університету (по стройовій частині) від 10 серпня 2022 року № 218. За умовами контракту ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу. Враховуючи, що відповідач добровільно не відшкодував кошти, по`вязані з його утриманням під час навчання, то такі підлягають стягненню на користь позивача у судовому порядку в загальному розмірі 526 341,03 грн.

ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 30 листопада 2023 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Університету суму у розмірі 526 341,03 грн на відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що витрати, пов`язані з утриманням відповідача, які просить стягнути позивач, склали 526 341,03 грн і підтверджуються загальним розрахунком №1/10/8 коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 . При цьому, відповідач із вказаним розрахунком був ознайомлений, про що свідчить його підпис. Відтак, у даному випадку зазначені витрати підлягають відшкодуванню. Оскільки відповідачем у встановлені терміни та на час розгляду справи не відшкодовано позивачу вказані витрати, вони підлягають стягненню у судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції погодився з позицією Харківського окружного адміністративного суду та додав, що начальником Університету затверджено загальний розрахунок № 1/10/8 коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 , з якого вбачається, що загальна сума відшкодування становить 526 341,03 грн. Із розрахунком був ознайомлений відповідач, про що свідчить його особистий підпис на цьому документі. Відповідач є обізнаним про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту, оскільки дані зобов`язання визначені у підписаному відповідачем з позивачем контракті про навчання, проте вказану суму витрат, пов`язаних з утримання відповідача під час навчання у навчальному закладі (позивача), станом на час звернення позивача із даним позовом та на час розгляду справи відповідачем не відшкодовано.

Апеляційний суд не прийняв до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не погоджується із розрахунком розміру відшкодування, який визначено Університетом, оскільки ОСОБА_1 не подано жодних доказів на обґрунтування своїх заперечень, а також альтернативних розрахунків такої суми.

ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи

Не погодившись з указаними судовими рішеннями, відповідач в особі свого представника - адвоката Панченка Еллана Валентиновича (далі - Панченко Е. В.) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, з урахуванням уточнень, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року, а справу направити на новий судовий розгляд.

Підставами касаційного оскарження скаржник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а також якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

На обґрунтування вимог касаційної скарги її автор посилається на те, що фактично відповідачу було відмовлено в доступі до правосуддя, оскільки судом першої інстанції не повідомлено у встановлений законом спосіб ОСОБА_1 про відкриття провадження в адміністративній справі № 520/6758/22, що унеможливило в подальшому скористатися процесуальними правами, передбаченими статтею 44 КАС України. Звертає увагу, що адміністративна справа розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, що також скаржник уважає порушенням норм процесуального права, так як уважає, що ця справа не є справою незначною складності.

Також, за доводами скаржника, при вирішенні справи суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що Університет не є належним позивачем у справі, а грошове забезпечення, виплачене ОСОБА_1 під навчання, не підлягає поверненню, оскільки є винагородою за несення публічної (військової) служби та державною гарантією соціального захисту військовослужбовця. Скаржник переконує, що суми грошового забезпечення військовослужбовця не визначені законами України такими, що включаються у витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі. Разом із тим, представник відповідача вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме, щодо неможливості стягнення грошового забезпечення, яке є правовим аналогом заробітної плати.

Окрім зазначеного, скаржник стверджує, що суди першої та апеляційної інстанції не дослідили зібрані у справі докази в розрізі стягнення з відповідача суми витрат на комунальні послуги та продовольче забезпечення; суд апеляційної інстанції не розглянув клопотання представника відповідача та встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №520/6758/22 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Мартинюк Н. М., судді: Загороднюк А. Г., Мельник-Томенко Ж. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Мартинюк Н. М., суддів: Загороднюка А. Г., Мельник-Томенко Ж. М. від 28 червня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою адвоката Панченка Е. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року у справі № 520/6758/22.

У зв`язку з перебуванням судді Мартинюк Н. М. у соціальній відпустці, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та визначено колегію суддів для розгляду справи № 520/6758/22 у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Соколов В. М., судді: Єресько Л. О., Білак М. В.

Ухвалами судді-доповідача Соколова В.М. від 16 січня 2026 року прийнято адміністративну справу до свого провадження; повернуто без розгляду скаргу адвоката Панченка Е. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , на дії (бездіяльність) державної виконавчої служби у справі № 520/6758/22; призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

19 січня 2026 року представник відповідача подав заяву про відвід судді Соколова В. М. від розгляду справи.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2026 року заяву про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Соколова В. М. визнано необґрунтованим; заяву Панченка Е. В. передано для визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає указану справу, у порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, для розгляду заяви.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви Панченка Е. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Соколова В. М. від розгляду справи № 520/6758/22.

Ухвалою від 12 лютого 2026 року Верховний Суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про здійснення відеотрансляції судового засідання.

IV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України між Міністерством оборони України в особі ТВО начальника Університету з ОСОБА_1 15 серпня 2021 року укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти (далі - Контракт).

Відповідно до пункту 1 Контракту ОСОБА_1 , зокрема, добровільно взяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти у випадках, визначених частиною десятою статті 25 Закону № 2232-XII.

Інші умови контракту визначено у пункті 3 Контракту та передбачають, що курсант добровільно бере на себе зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі, в разі дострокового розірвання контракту через систематичне невиконання умов контракту, або невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану).

05 травня 2022 року курсант 114/1 навчальної групи 1-го курсу (набору 2021 року) льотного факультету Університету ОСОБА_1 подав рапорт начальнику Університету, яким просив відрахувати його від подальшого навчання в Університеті через небажання продовжувати навчання відповідно до підпункту 3.2 Інструкції. Зазначив, що скарг та претензій до командування факультету та Університету не має.

Відповідно до витягу з наказу начальника Університету від 10 серпня 2022 року №218 сержанта ОСОБА_1 , курсанта 114/1 навчальної групи 1-го курсу (набору 2021 року) льотного факультету університету (колишній військовослужбовець військової служби за контрактом), відповідно до підпункту 3.2 Інструкції, затвердженої наказом Міністра оборони України від 24 грудня 1997 року № 490 (далі - Інструкція), відраховано від подальшого навчання через небажання продовжувати навчання та відповідно до пункту 36 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України припинено чинність дії Контракту достроково, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, з 11 серпня 2022 року. Утримано суму у розмірі 526 341,03 грн за період навчання в Університеті відповідно Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 (далі - Порядок № 964). Суму у розмірі 526 341,03 грн внесено до книги обліку нестач Університету. З 11 серпня 2022 року виключено зі списків змінного складу Університету та всіх видів забезпечення.

Відповідно до загального розрахунку № 1/10/8 коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 , затвердженого начальником Університету, фактичні витрати, пов`язані з утримання складають: по грошовому забезпеченню - 467 524,02 грн; по продовольчому забезпеченню - 34 408,80 грн; по медичному забезпеченню - 11 347,20 грн; по оплаті комунальних послуг і вартості споживчих енергоносіїв - 13 061,01 грн, а всього 526 341,03 грн, з яким курсант ОСОБА_1 ознайомлений, про що свідчить його підпис. Розрахунок також має застереження про те, що ОСОБА_1 зобов`язується добровільно відшкодувати витрати на своє утримання в Університеті не пізніше п`ятнадцяти днів з дати видання наказу про його звільнення.

У довідці розрахунку на відшкодування витрат комунальних послуг та спожитих енергоносіїв, пов`язаних з утримання курсанта ОСОБА_1 під час навчання в Університеті в період з 15 серпня 2021 року по 11 серпня 2022 року, зазначено, що термін навчання: 2021 рік - 139 діб; 2022 рік - 223 діб. Розрахунок здійснюється згідно наказу № 419/831/240/605/537/219/534 від 16 липня 2007 року, виходячи з середнього обсягу споживання на одного курсанта на добу: тепла - 0,0134 Гкал, водопостачання та водовідведення - 0,2074 м. куб., електроенергія - 2,56 кВт/год Тарифи змінюються згідно постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Водопостачання: норма витрат на 1-го курсанта - 0,2074 м. куб на добу, тариф водоспоживання 16,08 грн за 1 м. куб з 01.02.2021 року, тариф водоспоживання 16,032 грн за 1 м. куб з 01.01.2022 року. 0,2074 м. куб. х 139 діб х 16,08 грн = 463,56 грн за 2021 рік. 0,2074 м. куб. х 223 діб х 16,032 грн = 741,48 грн за 2022 рік. Всього 1205,05 грн.

Водовідведення: норма витрат на 1-го курсанта 0,2074 м. куб на добу, тариф водовідведення 8,928 грн за 1 м. куб з 01.02.2021 року, тариф водовідведення 8,484 грн за 1 м. куб з 01.01.2022 року. 0,2074 м. куб. х 139 діб х 8,928 грн = 257,38 грн за 2021 рік. 0,2074 м. куб. х 223 діб х 8,484 грн = 392,39 грн за 2022 рік. Всього 649,77 грн.

Електропостачання: норма витрат електроенергії на 1-го курсанта - 2,56 кВт/год на добу, тариф електропостачання 3,424468 грн за 1 кВт/год за 2021 рік, тариф електропостачання 5,024482 грн за 1 кВт/год за 2022 рік. 2,56 кВт/год х 139 діб х 3,424468 грн = 1218,56 грн. за 2021 рік. 2,56 кВт/год х 223 діб х 5,02482 грн = 2868,57 грн за 2022 рік. Всього 4087,13 грн.

Опалення: норма витрат на 1-го курсанта - 0,0134 Гкал на добу, тариф теплопостачання 1748,470 грн за 1 Гкал (2021 рік), тариф теплопостачання 3359,83 грн. за 1 Гкал (з 30.11.2021 року), тариф теплопостачання 3492,47 грн за 1 Гкал (з 06.01.2022 року). 0,0134 Гкал х 39 діб х 1748,470 грн = 913,75 грн за 2021 рік. 0,0134 Гкал х 37 діб х 3359,830 грн = 1665,80 грн за 2021-2022 роки. 0,0134 Гкал х 97 діб х 3492,470 грн = 4539,51 грн за 2022 рік. Всього 7119,07 грн.

Загальна сума коштів на відшкодування витрат комунальних послуг та енергоносіїв, пов`язаних з утримання курсанта ОСОБА_1 під час навчання в Університеті складає 13 061,01 грн.

Відповідно до розрахунку на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням по продовольчому забезпеченню курсанта ОСОБА_1 під час навчання в Університеті в період з 15 серпня 2021 року по 11 серпня 2022 року: у період з 15.08.2021 року по 12.12.2021 року (120 д/д) при нормі 81,3, складає 9756 грн; у період з 13.12.2021 року по 31.12.2021 року (19 д/д, відпустка 4 д/д) при нормі 81,42, складає 1221,3 грн; у період з 01.01.2022 року по 06.03.2022 року (65 д/д, відпустка 10 д/д) при нормі 81,3, складає 4471,5 грн; у період з 07.03.2022 року по 11.08.2022 року (158 д/д) при нормі 120, складає 18960 грн, а всього 34408,80 грн.

Відповідно до розрахунку коштів, пов`язаних з утриманням курсанта І курсу льотного факультету Університету (набору 2021 року) ОСОБА_1 по медичній службі за період з 15 серпня 2021 року по 11 серпня 2022 року складають 11347,92 грн: витрати на ЛЛК - 304,71 грн; витрати на ЛЛК при вступі - 444,08 грн; витрати медикаментів при стаціонарному лікуванні у ВМКЦ ПР - 10599,13 грн.

Згідно з розрахунком витрат на обстеження та стаціонарне лікування військовослужбовця курсанта ОСОБА_1 , термін лікування з 20.12.2021 року по 28.12.2021 року, становить 10599,13 грн: перебування - 5190,40 грн; харчування - 715,44 грн; медикаменти - 1326,18 грн; спеціальні дослідження - 1322,30 грн; лабораторні дослідження - 2044,81 грн.

Відповідно до розрахунку коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утримання курсанта ОСОБА_1 за період з 15 серпня 2021 року по 11 серпня 2022 року грошове забезпечення відповідача становить - 467 524,02 грн.

Відповідно до довідки про доходи, ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення, у т.ч. ПО, ОВЗ, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження військової служби, премія:

за серпень 2021 року - 6403,52 грн, компенсація ПДФО 1205,94 грн, індексація 296,15 грн, 22% 1408,77 грн;

за вересень 2021 року - 11677 грн, компенсація ПДФО 2199,07 грн, індексація 540,03 грн, 22% 2568,94 грн;

за жовтень 2021 року - 11677 грн, компенсація ПДФО 2655,92 грн, індексація 540,03 грн, інші виплати (ГДО, МД, додаткова винагорода на період воєнного стану) 2538,07 грн, 22% 3127,32 грн;

за листопад 2021 року - 11677 грн, компенсація ПДФО 2199,07 грн, індексація 540,03 грн, 22% 2568,94 грн;

за грудень 2021 року - 11677 грн, компенсація ПДФО 4438,29 грн, індексація 563,19 грн, інші виплати (ГДО, МД, додаткова винагорода на період воєнного стану) 12417 грн, 22% 5300,68 грн;

за січень 2022 року - 11677 грн, компенсація ПДФО 2203,23 грн, індексація 563,19 грн, 22% 2568,94 грн;

за лютий 2022 року - 15426 грн, компенсація ПДФО 2897,70 грн, індексація 672,35 грн, 22% 3393,72 грн;

за березень 2022 року - 15426 грн, компенсація ПДФО 8216,83 грн, індексація 672,35 грн, інші виплати (ГДО, МД, додаткова винагорода на період воєнного стану) 29550,69 грн, 22% 9894,87 грн;

за квітень 2022 року - 15426 грн, компенсація ПДФО 3942,843 грн, індексація 672,35 грн, інші виплати (ГДО, МД, додаткова винагорода на період воєнного стану) 5806,46 грн, 22% 4671,14 грн;

за травень 2022 року - 15426 грн, компенсація ПДФО 11117,70 грн, індексація 913,01 грн, інші виплати (ГДО, МД, додаткова винагорода на період воєнного стану) 45426 грн, 22% 13387,44 грн;

за червень 2022 року - 15426 грн, компенсація ПДФО 8359,78 грн, індексація 1017,21 грн, інші виплати (ГДО, МД, додаткова винагорода на період воєнного стану) 30000 грн, 22% 9993,72 грн;

за липень 2022 року - 15426 грн, компенсація ПДФО 8368,56 грн, індексація 1066 грн, інші виплати (ГДО, МД, додаткова винагорода на період воєнного стану) 30000 грн, 22% 9993,72 грн;

за серпень 2022 року - 3044,51 грн, компенсація ПДФО 2546,01 грн, індексація 454,83 грн, інші виплати (ГДО, МД, додаткова винагорода на період воєнного стану) 10645,16 грн, 22% 3011,72 грн.

Загальна сума доходу за період з 15 серпня 2021 року по 11 серпня 2022 року становить 467 524,02 грн.

Ураховуючи, що відповідач добровільно не відшкодував витрати, пов`язані з його утриманням під час навчання, Університет звернувся до суду з цим позовом.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

Частина друга статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон № 2232-XII (далі - у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 2 Закону № 2232-XII громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що до видів військової служби належить, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів).

За змістом частини першої статті 25 Закону № 2232-XII підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів.

Підготовка громадян України, прийнятих на військову службу за контрактом, може здійснюватися у вищих військових навчальних закладах, навчальних частинах (центрах), військових частинах шляхом навчання на спеціальних курсах підготовки. Порядок та умови направлення, проходження військової служби громадянами України під час такої підготовки визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з частиною п`ятою статті 25 Закону № 2232-XII з громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону. Контракт про проходження військової служби на посадах осіб сержантського і старшинського або офіцерського складу після закінчення навчання укладається між громадянином та державою, від імені якої виступає уповноважений орган військового управління Збройних Сил України або іншого військового формування, для потреб якого він проходить підготовку, на строк, передбачений абзацами третім і шостим частини другої статті 23 цього Закону.

Частиною десятою статті 25 Закону № 2232-XII установлено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 та підпунктів «д», «е», «є», «ж», «з» пункту 2 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 та підпунктів «д», «е», «є», «ж», «з» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладі вищої освіти, визначає Порядок № 964 (далі - у редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктами 3, 5, 6 Порядку № 964 передбачено, що відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних, з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом із Мінфіном, МВС, Управлінням державної охорони, СБУ та Службою зовнішньої розвідки.

Витрати відшкодовуються у повному розмірі, зокрема: курсантами, які вислужили встановлений законодавством строк строкової військової служби до вступу у вищий навчальний заклад, курсантами жіночої статі - за весь період навчання; курсантами, які навчалися понад встановлений законодавством строк строкової військової служби, - за період навчання, що перевищує цей строк.

Витрати відшкодовуються у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю: курсантами, які навчалися менше встановлених законодавством строків строкової військової служби, - за весь період навчання; курсантами, які навчалися понад встановлені законодавством строки строкової військової служби, - за період навчання, який відповідає строку строкової військової служби.

У разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку (пункт 7 Порядку №964).

На виконання вимог пункту 3 Порядку № 964 наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року № 419/831/240/605/537/219/534 затверджено Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах (далі - Порядок № 419/831/240/605/537/219/534 у редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 2.3 цього Порядку № 419/831/240/605/537/219/534 у разі дострокового розірвання контракту відповідні служби (підрозділи) забезпечення навчального процесу здійснюють остаточний розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення, складають довідки-розрахунки та подають їх до кадрового підрозділу ВНЗ.

Період навчання, за який здійснюється відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням, визначається з дня зарахування по день виключення курсанта зі списків особового складу ВНЗ. У наказі про звільнення курсанта сума відшкодування відображається узагальнено та вноситься до книги обліку нестач ВНЗ.

VІ. Позиція Верховного Суду

Спір у цій справі пов`язаний з відшкодуванням коштів, витрачених на утримання ОСОБА_1 під час навчання в Університеті, у зв`язку з достроковим розірванням укладеного між ними Контракту.

Суди першої та апеляційної інстанцій задовольнили позов Університету в повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_1 суму у розмірі 526 341,03 грн на відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання.

В основу мотивування своїх рішень судами обох інстанцій покладено висновок про те, що ОСОБА_1 , підписуючи Контракт, добровільно взяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі в разі дострокового розірвання Контракту, зокрема через небажання продовжувати навчання. Аналогічні норми щодо обов`язку курсанта відшкодувати Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання закріплені у Законі № 2232-XII. Оскільки ОСОБА_1 був ознайомлений із загальним розрахунком таких витрат, однак у встановлений строк їх добровільно не відшкодував, такі витрати підлягають стягненню на користь Університету в судовому порядку.

Категорично не погоджуючись із таким результатом вирішення спору, представник відповідача подав касаційну скаргу на рішення судів попередніх інстанцій, у якій намагається довести те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суди дійшли помилкових висновків і ухвалили незаконні рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Переглянувши оскаржуване судове рішення у визначених статтею 341 КАС України межах, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави дійти висновку, що у разі укладення контракту про проходження військової служби між вищим військовим навчальним закладом, військовим навчальним підрозділом вищого навчального закладу та курсантом та проходження ним військової служби (навчання) на останнього покладаються відповідні обов`язки передбачені чинним законодавством України та контрактом.

При цьому у разі укладення контракту про здобуття освіти у вищому військовому навчальному закладі на курсанта покладаються відповідні обов`язки відшкодовувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти, у випадках, визначених частиною десятою статті 25 Закону № 1934-XII.

Так, з конструкції частини десятої статті 25 Закону № 1934-XII висновується, що дія цієї норми розповсюджується на дві категорії осіб, тобто, на курсантів, які достроково розривають контракт та на осіб офіцерського складу, які звільняються протягом п`яти років після закінчення вищого навчального закладу. При цьому обов`язок щодо відшкодування витрат за навчання саме у курсантів в разі дострокового розірвання контракту не залежить від пункту за яким особу звільнено з військової служби.

Як установлено судами та підтверджується матеріалами справи, за умовами укладеного між Університетом і відповідачем Контракту, останній зобов`язався відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти у випадках, визначених частиною десятою статті 25 Закону № 2232-XII.

Отже, відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання у вищому військовому навчальному закладі попередньо передбачено умовами Контракту, укладеного між Міністерством оборони України (в особі Університету) і відповідачем. Тобто відповідач, підписавши цей Контракт, узяв на себе зобов`язання щодо відшкодування витрат (коштів) державі в разі дострокового розірвання Контракту та був заздалегідь поінформований щодо цього питання.

Разом з тим, 05 травня 2022 року ОСОБА_1 , курсант 114/1 навчальної групи 1-го курсу (набору 2021 року) льотного факультету Університету, подав рапорт начальнику Університету, яким просив відрахувати його від подальшого навчання в Університеті через небажання продовжувати навчання. У зв`язку із цим наказом начальника Університету від 10 серпня 2022 року № 218 ОСОБА_1 відраховано від подальшого навчання через небажання продовжувати навчання та виключено зі списків змінного складу Університету та всіх видів забезпечення.

Ураховуючи наведене, Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, у справі «Chitos проти Греції» (рішення від 04 червня 2015 року, заява №51637/12) ЄСПЛ зазначав, що заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років.

ЄСПЛ уважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави.

Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності.

У справі «Lazaridis проти Греції» (рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду.

ЄСПЛ дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання.

Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності.

В аналогічній справі «Charalambos Pierrakos проти Греції» (рішення від 26 травня 2020 року, заява № 51743/17) ЄСПЛ постановив, що обов`язок медичних працівників, які хотіли б покинути збройні сили держави до закінчення терміну служби, виплачувати державі певні суми відшкодування витрат на навчання є повністю виправданим з урахуванням привілеїв, якими вони користуються в порівнянні зі студентами в галузі цивільної медицини. Особі, яка зараховується на навчання до військового закладу освіти, відомо, що у разі безкоштовного навчання, виплати винагороди за службу та у зв`язку з військовим статусом, вона зобов`язується служити в армії протягом відповідного періоду після закінчення навчання. Такий обов`язок відповідає загальновизнаній меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме військові абітурієнти, які вивчали медицину та здобували відповідну спеціалізацію мали можливість займатися приватною медичною практикою. Таким чином, принцип відшкодування (викупу) решти років служби не порушує принцип пропорційності (дивитись згадувану вище справу «Chitos проти Греції», п.п. 92-100). Ці міркування застосовні і в даному випадку.

У справі «Yanaюэk проти Туреччини» (рішення від 06 січня 1993 року заява №14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у Військовій академії не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах.

Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Тож ураховуючи норми національного законодавства та усталену практику ЄСПЛ у розгляді подібних спорів можна дійти висновку, що обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Варто врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. У протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.

Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету.

За такого правового підходу ЄСПЛ, який кореспондує усталеній та послідовній практиці Верховного Суду у справах аналогічної категорії, підхід до вирішення спорів щодо відшкодування особами, які навчаються у вищих військових навчальних закладах за рахунок державного бюджету, витрат на їх навчання у зв`язку з невиконанням ними умов договору (контракту) має бути однаковим, інший підхід може призвести до дискримінації.

Отже, в контексті обставин цієї справи, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо наявності підстав для відшкодування витрат пов`язаних з утриманням курсанта.

Відповідаючи на питання заявника касаційної скарги щодо можливості стягнення з курсанта сум грошового забезпечення, виплаченого під час навчання у вищому військовому навчальному закладі, колегія суддів звертає увагу на таке.

Зі змісту пунктів 2.1 та 2.1.1 Порядку №419/831/240/605/537/219/534 слідує, що у разі дострокового розірвання контракту курсантом відшкодуванню підлягає сума фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі.

При цьому, витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання, яке визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців.

Отже, усі фактичні виплати курсанту у період проходження навчання підлягають відшкодуванню. Водночас фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.

Верховний Суд уже неодноразово у своїх постановах, зокрема, від 01 лютого 2024 року у справі № 280/3770/22, від 13 березня 2024 року у справі № 440/14068/21, від 30 квітня 2025 року у справі № 240/33278/23, викладав висновок щодо застосування положень статті 25 Закону № 2232-XII, пунктів 3, 5, 6 Порядку № 964 у зіставленні з пунктами 2.1, 2.3 Порядку № 419/831/240/605/537/219/534, за яким грошове забезпечення курсантів вищих військових навчальних закладів належить до категорії витрат на їх навчання і за наявності на те підстав підлягає відшкодуванню Міністерству обороні України.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 617/640/16-ц колегія суддів уважає необґрунтованими, з уваги на таке.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

У справі № 617/640/16-ц спір стосувався відшкодування витрат на навчання у медичному коледжі. Проте, у вказаному випадку суд апеляційної інстанції зменшив суму відшкодування, оскільки частково задовольнив зустрічний позов відповідача про визнання недійсною угоду про підготовку фахівця з вищою освітою.

У справі ж, що розглядається, під час навчання відповідача в Університеті підготовка курсантів у вищому військовому навчальному закладі Міністерства оборони України здійснюється на підставі контракту про здобуття освіти, який укладався між особою, яка навчається, вищим військовим навчальним закладом та фактично Міністерством оборони України.

Варто зазначити, що застосування правових позицій Верховного Суду має здійснюватися на підставі ретельної оцінки обставин справи. Натомість висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №617/640/16-ц щодо застосування пункту 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України, на який посилається касатор, не є релевантним для обставин справи, що розглядається.

Наведене відповідає правовому підходу Верховного Суду, викладеному у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 44014068/21.

На підставі наведеного Суд констатує, що доводи касаційної скарги про наявність підстави касаційного оскарження судових рішень, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, не підтвердилися.

У вимірі надання оцінки доводам скаржника про те, що Університет не є належним позивачем у справі та не надав доказів наявності у нього права діяти в інтересах Міністерства оборони України, Суд зауважує таке.

Як установлено судами попередніх інстанцій та відповідно до матеріалів справи, між Міністерством оборони України саме в особі ТВО начальника Університету та ОСОБА_3 був укладений Контракт, відповідно до якого відповідач зобов`язувався сумлінно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів та добровільно відшкодувати витрати пов`язані з його утриманням у вищому військовому закладі в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу.

Отже, саме між Університетом та відповідачем виникли спірні правовідносини через невиконання останнім умов зазначеного Контракту, тому в Університету є право звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення витрат за його утримання у навчальному закладі за наявності на те підстав.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі №560/1341/19 та від 24 лютого 2021 року у справі №420/4661/19.

В продовження думки колегія суддів звертає увагу на усталену та послідовну правову позицію Верховного Суду, згідно з якою правильне вирішення спору у справах з подібними правовідносинами залежить від того, чи було курсанта ознайомлено із розрахунком витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі, здійсненим відповідно до приписів Порядку № 964 та Порядку №419/831/240/605/537/219/534, та запропоновано йому добровільно відшкодувати такі витрати. Саме із відмовою курсанта добровільно відшкодувати витрати на його утримання у вищому навчальному закладі, законодавцем пов`язано можливість звернення Міністерства оборони України та інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані відповідні навчальні заклади, із позовом про стягнення такого відшкодування у судовому порядку (постанови від 30 вересня 2019 року у справі № 340/685/19, від 10 жовтня 2019 року у справі №140/721/19, від 28 травня 2021 року у справі № 320/7233/19, від 23 березня 2023 року у справі № 420/24331/21, від 06 квітня 2023 року у справі №400/4280/20, від 11 травня 2023 року у справі №400/4281/20, від 01 лютого 2024 року у справах №400/210/21 та № 280/3770/22).

Надаючи оцінку аргументам заявника касаційної скарги в аспекті порушення норм процесуального права в ході розгляду справи, Суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до матеріалів адміністративної справи, ухвалою від 20 вересня 2022 року Харківський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі, а 16 лютого 2023 року ухвалив оскаржуване рішення про задоволення позову Університету.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції представник відповідача - адвокат Панченко Е. В. посилався на порушення окружним судом норм процесуального права, яке полягає у неповідомленні ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі № 520/6758/22, що унеможливило подати відзив на позовну заяву та бути обізнаним про наявність судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Указаній нормі Основного Закону кореспондує частина перша статті 8 КАС України, згідно з якою усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Частиною першою статті 11 КАС України передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

За змістом частини першої статті 44 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.

Згідно з частиною четвертою статті 47 КАС України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов повністю або частково, подати відзив на позовну заяву.

У цьому контексті принагідно зазначити, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.

Такі принципи адміністративного судочинства як рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються в справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод закріплює право особи на справедливий суд, складовою якого є право на доступ до правосуддя, що реалізується шляхом забезпечення рівності учасників справи.

У рішенні від 08 листопада 2018 року у справі «Созонов та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи. Принцип рівності вимагає, щоб кожній стороні була надана розумна можливість представити свою справу за умов, які не ставлять її в істотно несприятливе становище у порівнянні з іншою стороною. ЄСПЛ дійшов до висновку, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки чи інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні.

У рішенні ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03; пункт 26) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Ураховуючи, що справа розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідач міг реалізувати своє право на висловлення позиції лише у відзиві на позовну заяву, або ж клопотати перед судом про розгляд справи за участі сторін.

Однак, аналіз змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить, що відповідь на аргументи представника відповідача про необізнаність про відкриття провадження у справі та неможливості представити свою позицію у суді першої інстанції шляхом подання відзиву на позовну заяву надана не була.

Відтак, суд апеляційної інстанції не перевірив чи було дотримано судом першої інстанції процесуальні гарантії належного розгляду справи відносно відповідача. Суд не перевіряв, чи був обізнаний відповідач, який, до речі, є військовослужбовцем і залучений до захисту Батьківщини, про наявність судового провадження щодо стягнення з нього витрат під час навчання в Університеті.

При цьому, Суд критично оцінює аргументи Університету, наведені у відзиві на касаційну скаргу про те, що ОСОБА_1 було особисто вручено копію адміністративного позову з додатками, а отже, він був завчасно поінформований щодо подання позову до суду. Суд наголошує, що отримання копії позову відповідачем не відміняє і не може підміняти процесуальний обов`язок суду щодо надіслання (вручення) стороні ухвали про відкриття провадження у справі.

Більше того, у межах спірних правовідносин ОСОБА_1 не погоджується з розрахунком витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання в Університеті, зокрема щодо витрат на комунальні послуги та продовольче забезпечення. В апеляційній скарзі представник відповідача вказував про те, що під час навчання ОСОБА_1 в Університеті не проживав і не харчувався.

Як видно з оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції відхилив ці доводи апелянта з посиланням на те, що відповідачем не подано альтернативного розрахунку витрат, понесених Університетом під час його навчання.

Верховний Суд не заперечує того, що під час розгляду справи суд не повинен надавати відповідь на кожен аргумент, однак якщо від з`ясування певних обставин справи залежить результат її вирішення, то суд зобов`язаний належним чином встановити всі обставини, які мають значення при вирішенні спору.

Необхідно врахувати, що у даному випадку сума у розмірі 526 341,03 грн на відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання, стягується з грошового забезпечення особи, яка проходить військову службу та здійснює захист держави в умовах збройної військової агресії російської федерації проти України, а тому ця справа має виняткове значення для учасника справи.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2, частини четвертої статті 9 КАС України однією із засад адміністративного судочинства є офіційне з`ясування всіх обставин у справі; дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів із власної ініціативи.

Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи; в адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставини справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення; принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.

Таким чином, принцип офіційності сприяє реалізації основних засад адміністративного судочинства - законності, об`єктивності та справедливості, забезпечує баланс між активною участю сторін у процесі та відповідальністю суду за всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин справи.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

На основі вказаного та враховуючи приписи процесуального закону, колегія суддів уважає слушними аргументи заявника касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку доводам апеляційної скарги та належним чином не перевірив висновки суду першої інстанції як по суті спору, так і в аспекті дотримання гарантій забезпечення відповідачу доступу до правосуддя.

Водночас, виявлені порушення норм процесуального закону, з урахуванням повноважень Верховного Суду, неможливо усунути на стадії касаційного розгляду.

Щодо доводів Панченка Е. В. про порушення вимог процесуального закону, які полягали у тому, що цю справу розглянуто за правилами спрощеного, а не загального позовного провадження, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Відповідно до частини другої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з частиною третьою статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Водночас, згідно з частиною четвертою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пунктів 1, 10 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище; інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 КАС України умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Аналізуючи наведені положення процесуального закону у контексті доводів скаржника, колегія суддів зазначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України).

Якщо справа не належить до справ незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, це не забороняє її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, як і не вимагає, щоб такий розгляд відбувався за виключно за правилами загального позовного провадження (крім випадків, передбачених у частині четвертій статті 257 КАС України).

Ураховуючи приписи статті 353 КАС України та зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції не переглянув рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, не надав оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до Другого апеляційного адміністративною суду.

Під час нового розгляду справи суду необхідно взяти до уваги викладене у мотивувальній частині цієї постанови та прийняти рішення, яке відповідатиме визначеним статтею 242 КАС України критеріям.

VІI. СУДОВІ ВИТРАТИ

Ураховуючи результат касаційного розгляду справи та відсутність документального підтвердження понесених учасниками справи витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Панченка Еллана Валентиновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року у справі № 520/6758/22 скасувати.

Справу № 520/6758/22 направити на новий судовий розгляд до Другого апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов Л.О. Єресько М.В. Білак