Справа № 260/7487/23
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2026-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 260/7487/23

адміністративне провадження № К/990/35244/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Соколова В.М., Загороднюка А.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 260/7487/23

за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Каверін Сергій Миколайович, до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 )

на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2024 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді Носа С.П., суддів Кухтея Р.В., Ільчишин Н.В.,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування

1. У серпні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі - НОМЕР_2 прикордонний загін, відповідач, В/ч НОМЕР_1 ), у якому просив суд:

1.1. визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону щодо невчинення дій із нарахування та виплати ОСОБА_1 при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 календарних років вислуги військової служби;

1.2. зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін нарахувати та виплатити ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 календарних років вислуги військової служби.

2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку із проходженням військової служби обома із подружжя ОСОБА_2 , один із них, у тому числі і чоловік- військовослужбовець, набув право на звільнення за сімейними обставинами у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу одним із подружжя військовослужбовців, які мають дитину (дітей) віком до 18 років із правом на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ), частини третьої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі - Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»), а вичерпний перелік підстав для невиплати вищезазначеної такої одноразової грошової допомоги визначено у цих же законодавчих нормах.

2.1. Позивач звертав увагу, що відповідно до пункту 5 статті 11 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Ці пільги, на його переконання, поширюються на батьків з числа військовослужбовців, які виховують дітей без матері (у разі її смерті, позбавлення батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров`я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей).

2.2. Враховуючи, що позивач звільнений з військової служби у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу одним із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років, то останній вважає, що аналогічно до жінки-військовослужбовця, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, він має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням того, що його вислуга становить понад 10 років. Невиплата відповідачем означеної одноразової грошової допомоги, на переконання позивача, є протиправною бездіяльністю.

Установлені судами фактичні обставини справи

3. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , старший офіцер (старший оперуповноважений) відділення боротьби з контрабандою відділу боротьби з транскордонною злочинністю головного оперативно-розшукового відділу, звільнений з військової служби в запас наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 14.07.2023 № 558-ОС, за підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу») [через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу)]: один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років).

4. Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03.08.2023 № 621-ОС вислуга років ОСОБА_1 станом на 03.08.2023 року становить: 14 років 02 місяці 28 днів у календарному обчисленні; 04 роки 06 місяців 19 днів у пільговому обчисленні; загальна вислуга складає - 18 років 09 місяців 17 днів. За змістом цього наказу одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що передбачена Законом № 2011-ХІІ, позивачу не виплачено.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

5. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.03.2024 у задоволенні позову відмовлено.

5.1. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не належить до осіб, визначених у пункті 2 статті 15 Закону № 2011-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), як таких, що мають право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, позаяк обов`язковою умовою для набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у вказаному розмірі є, серед іншого, така обставина як звільнення з військової служби у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років.

6. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2024 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.03.2024 у справі № 260/7487/23 скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково:

6.1. визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону щодо не вчинення дій із нарахування та виплати ОСОБА_1 при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 календарних років вислуги;

6.2. зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 календарних років вислуги;

6.3. у задоволенні решти позовних вимог суд відмовлено.

7. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011-XII за встановлених обставин та підстав звільнення є наявність «вислуги 10 років і більше», а вичерпний перелік підстав для невиплати вищезазначеної одноразової грошової допомоги визначено у абзаці третьому пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII та частині третій статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які не мали місце у ситуації позивача.

7.1. Пославшись на норми частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції виснував, що у випадку, коли військову службу проходять обоє з подружжя військовослужбовців, то один із них, у тому числі і чоловік-військовослужбовець набув право на звільнення за сімейними обставинами у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу одним із подружжя військовослужбовців, які мають дитину (дітей) віком до 18 років із правом на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII та частини другої 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Провадження в суді касаційної інстанції

8. Не погодившись із висновками суду апеляційної інстанції ІНФОРМАЦІЯ_3 (В/ч НОМЕР_1 ) звернувся до Верховного Суду (далі - Суд) з касаційною скаргою, за змістом якої просив скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2024 в частині задоволення позовних вимог та відмовити у задоволенні позову в цій частині.

8.1. Ця касаційна скарга подана з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, з мотивів неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування пункту 2 (абзаци перший, другий) статті 15 Закону № 2011-ХІІ, підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413, викладених у постановах від 02.05.2024 у справі № 280/7090/22, від 30.05.2024 у справі № 520/3474/23, від 13.06.2024 у справі № 380/14051/23, від 24.01.2024 у справі № 140/1143/23.

8.2. Касатор наполягав на тому, що підстави звільнення ОСОБА_1 з військової служби (підпункт «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу») не надають останньому право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби як це передбачено абзацом першим пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII, так само як і не надають останньому право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби як це передбачено абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII.

8.3. За доводами касаційної скарги, суд апеляційної інстанції не проаналізував положення абзаців першого та другого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII, частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 (далі - Постанова № 413), дійшовши помилкового висновку про задоволення позову в означеній частині, не врахувавши, що позивач звільнений з військової служби з підстав, передбачених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», а не з підстав, передбачених Постановою № 413, тому на нього не поширюються положення частини другої статті 15 Закону № 2011-XII в частині виплати одноразової грошової допомоги.

8.4. Серед підстав касаційного оскарження В/ч НОМЕР_1 визначено також пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, з посиланням у касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини шостої статті 7 КАС України, приписи якої, на переконання скаржника, безпідставно застосував апеляційний суд при вирішенні цього спору, не зважаючи на те, що спірні правовідносини чітко врегульовані чинним законодавством. Касатор наполягав на тому, що висновок Верховного Суду щодо застосування частини 6 статті 7 КАС України необхідний для конкретизації підстав та умов застосування вказаної статті з метою уникнення безпідставного використання судами аналогії закону.

9. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Єресько Л.О., суддям Губській О.А., Загороднюку А.Г.

10. Ухвалою Суду від 19.09.2024 касаційну скаргу НОМЕР_2 прикордонного загону залишено без руху, а ухвалою від 21.10.2024 - відкрито касаційне провадження за скаргою відповідача на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2024.

11. Ухвалою Суду від 28.10.2024 відмовлено у задоволенні клопотання В/ч НОМЕР_1 про зупинення дії постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2024 у справі № 260/7487/23.

12. У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Губської О.А., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справ, на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 27.05.2025 № 469/0/78-25, здійснено за допомогою автоматизованої системи документообігу суду заміну судді Губської О.А. на суддю Соколова В.М.

13. Ухвалою Суду від 11.09.2025 закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до вимог статей 340 та 345 КАС України.

Позиція інших учасників справи

14. Не погодившись із доводами касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Каверін С.М., подав письмовий відзив на касаційну скаргу В/ч НОМЕР_1 , за змістом якого він наполягав на безпідставності доводів останньої та просив відмовити у її задоволенні і залишити оскаржуване судове рішення без змін.

14.1. У цьому взаємозв`язку ОСОБА_1 підкреслив, що виплата одноразової грошової допомоги гарантувалась позивачу умовами Контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб офіцерського складу, відповідно до якого ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання протягом дії цього Контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк Контракту проходити військову службу на посадах осіб офіцерського складу на умовах і в порядку, встановлених Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, іншими нормативно-правовими актами, що визначають порядок проходження військової служби, та цим Контрактом, а Державна прикордонна служба України зобов`язалась забезпечити, відповідно до законодавства, належні умови для проходження військової служби громадянином ОСОБА_1 , у тому числі зобов`язалась здійснити виплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

14.2. Таким чином, оскільки підстава, за якою звільнений позивач, не входить у перелік підстав, що позбавляє його права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, то, на його переконання, причин для невиплати позивачу означеної грошової допомоги у відповідача не було, адже вона гарантована Державою у силу Закону та за умовами Контракту.

Оцінка Верховним Судом висновків судів попередніх інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

15. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Водночас суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

16. Спір у цій справі у зв`язку з ненарахуванням та невиплатою військовослужбовцю Державної прикордонної служби України, звільненому з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ та частиною третьою статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

17. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної скарги за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.

18. Частиною першою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:

а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

19. Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

20. Частиною четвертою цієї статті передбачено підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

21. Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: 1) у мирний час: 2) під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації): 3) з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації.

22. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» від 01.04.2022 № 2169-IX (діє з 13.04.2022) пункт 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» доповнено, зокрема, підпунктом «г», відповідно до якого контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

23. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей встановлені Законом № 2011-ХІІ.

24. Відповідно до абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, яка діяла на дату звільнення позивача з військової служби) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

25. Згідно з абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ (у тій же редакції) військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

26. Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Постанова № 413).

27. Відповідно до Постанови № 413 військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дочки, сина віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи або продовжує навчання (студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військових навчальних закладів), стажисти вищого навчального закладу) і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги матері (батька);

укладення шлюбу військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу із громадянкою (громадянином) України, іноземцем або особою без громадянства, що постійно проживає за межами України;

хвороба військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу або члена його сім`ї, якщо така хвороба згідно з висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії перешкоджає військовослужбовцю або особі рядового чи начальницького складу проходити службу в даній місцевості чи проживати в ній членові його сім`ї, у разі відсутності можливості переміщення (переведення) до іншої місцевості;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей;

неможливість призначення одного з військовослужбовців, осіб рядового чи начальницького складу, які перебувають у шлюбі, в межах одного населеного пункту (гарнізону) в разі переміщення (переведення) дружини (чоловіка) на нове місце служби до іншого населеного пункту (гарнізону);

довгострокове відрядження за кордон дружини (чоловіка) військовослужбовця, особи рядового і начальницького складу.

28. У постанові від 24.01.2024 у справі № 140/1143/23 Верховний Суд сформулював висновок щодо застосування пункту 2 (абзац перший, другий) статті 15 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, яка діяла на час звільнення позивача з військової служби) у взаємозв`язку з підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Постанови № 413.

29. Так, аналізуючи положення пункту 2 (абзаци перший, другий) статті 15 Закону № 2011-ХІІ у взаємозв`язку із підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Верховний Суд зауважив на тому, що стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» пов`язує підстави для звільнення з військової служби з видами військової служби (частина шоста статті 2 цього Закону) та умовами (періодами) її проходження.

30. Позаяк для цілей звільнення з військової служби стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» чітко відокремлює підстави для звільнення військовослужбовців під час дії воєнного стану від підстав для звільнення військовослужбовців зі служби під час дії особливого періоду, то є достатні підстави вважати, що й виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються зі служби, має зв`язок (залежність) як з нормативною підставою, за якою звільнений військовослужбовець, так і з умовами (обставинами), за яких військовослужбовець реалізував своє право на звільнення зі служби.

31. Так, Верховний Суд у справі № 140/1143/23 дійшов висновку, що у разі звільнення позивача через «сімейні обставини» (тобто коли «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років») абзац десятий підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не підпадає під дію абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ.

32. У цьому аспекті суд касаційної інстанції зауважив, що текстуальний виклад тих норм статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які передбачають можливість звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, є бланкетним, адже в них подається посилання на підзаконний нормативний акт Кабінету Міністрів України (Постанову № 413), у якому мають бути визначені ті умови (причини, обставини), за яких військовослужбовець може реалізувати своє право на звільнення зі служби.

33. Зокрема, підстава для звільнення зі служби, про яку йдеться, передбачена: у підпункті «в» пункту 3 частини другої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у підпункті «ґ» пункту 1 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у підпункті «ґ» пункту 1 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зауважено, що звільнення із цих підстав з військової служби не пов`язується з особливим періодом та/або воєнним станом (що має пояснення, коли зіставити ці підстави з датою ухвалення Постанови № 413, а також редакцією абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ, яка діяла на дату звільнення позивачки у справі № 140/1143/23 - 26.08.2022).

34. Інша ситуація з підставами для звільнення з військової служби через «сімейні обставини або інші поважні причини», які передбачені, зокрема, у підпункті «г» пункту 1, підпункті «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у підпункті «ґ» пункту 2, підпункті «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у підпункті «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і які якраз стосуються особливого періоду та воєнного стану. Як можна побачити, текстуальний виклад цих нормативних підстав в названій статті Закону не має посилання на акт Кабінету Міністрів України чи інший нормативний (підзаконний) акт, який містив би «частину» норми, якої бракує [в законі]; натомість «сімейні обставини або інші поважні причини», які дозволяють військовослужбовцеві звільнитися з військової служби під час дії особливого періоду або під час дії воєнного стану, визначені (в цій частині) безпосередньо у тексті Закону.

35. З огляду на такий спосіб викладу юридичної норми у перелічених [у цьому абзаці постанови] структурних частинах статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» колегія суддів виснувала, що не було приводу в цій частині для застосування Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, які затверджені Постановою № 413, як, власне, («бланкетної») умови для звільнення зі служби (зокрема, відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»), а звідси - для застосування частини другої пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, яка діла на дату звільнення з військової служби) в цілях виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (яка якраз пов`язувалася з підставами, визначеними у згаданій Постанові № 413).

36. Зважаючи на обставини цієї справи варто звернути увагу, що позивач звільнений з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): зокрема, один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

37. Отже, правове регулювання спірних правовідносин у цій справі відповідає правовому регулюванню правовідносин у справі № 140/1143/23, висновки у якій підлягають врахуванню до обставин цієї справи.

38. У подальшому такі висновки були підтримані та застосовані Верховним Судом у постановах від 02.05.2024 у справі № 280/7090/22, від 30.05.2024 у справі № 520/3474/23, від 13.06.2024 у справі № 380/14051/23, від 06.12.2024 у справі № 240/12225/23, від 05.03.2025 у справі № 560/18205/23.

39. За позицією Верховного Суду у справі № 140/1143/23 норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (стаття 26) визначають можливість звільнення військовослужбовців з військової служби як через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, так і через сімейні або інші поважні причини, перелік яких визначено самим Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

40. При цьому положення абзацу 2 частини другої статті 15 Закону № 2011-ХІІ передбачають нарахування і виплату одноразової грошової допомоги, якщо звільнення відбулось через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

41. Отже, оскільки ОСОБА_1 звільнений з військової служби з підстави, яка передбачена Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», а не з підстав, передбачених Постановою № 413, то на нього не розповсюджуються положення пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ в частині виплати одноразової грошової допомоги.

42. Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у зв`язку із проходженням військової служби обома із подружжя військовослужбовців, один із них, у тому числі і чоловік-військовослужбовець набув право на звільнення за сімейними обставинами у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу одним із подружжя військовослужбовців, які мають дитину (дітей) віком до 18 років із правом на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ, частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки вичерпний перелік підстав для невиплати вищезазначеної одноразової грошової допомоги визначено у абзаці третьому пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ та частині третій статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

43. Проте Суд зауважує, що суд апеляційної інстанції не проаналізував положення пункту другого статті 15 Закону № 2011-ХІІ, частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», приписів Переліку № 413 та дійшов помилкового висновку по суті вирішення справи, оскільки не врахував, що позивач звільнений з військової служби з підстав, які передбачені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», а не з підстав, передбачених Переліком № 413, а тому на нього не розповсюджуються положення частини другої статті 15 Закону № 2011-ХІІ в частині виплати одноразової грошової допомоги.

44. Таким чином, протилежний висновок суду апеляційної інстанцій у цій справі не відповідає вказаним висновкам Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах та спростовується викладеними нормами чинного, на час виникнення спірних правовідносин, законодавства.

45. Також Суд вважає за необхідне зауважити, що, як слідує із змісту позовної заяви, ОСОБА_1 , звертаючись до суду, обстоював [свої] позовні вимоги щодо отримання одноразової грошової допомоги з підстав, які передбачені абзацом першим пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше).

46. Мотиви, які були висловлені у цьому зв`язку, мали за мету переконати (довести), що відповідач був зобов`язаний виконати приписи зазначеної статті, відтак вимагати від суду захистити його право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. За доводами позовної заяви ОСОБА_1 наполягав на тому, що оскільки він звільнений з військової служби у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу одним із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років, то вважає, що аналогічно до жінки-військовослужбовця, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, він має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням того, що його вислуга становить понад 10 років.

47. Із змісту рішення суду першої інстанції слідує, що цей суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивач не належить до осіб, визначених у пункті 2 статті 15 Закону № 2011-XII, як таких, що мають право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, позаяк обов`язковою умовою для набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у вказаному розмірі є, серед іншого, така обставина як звільнення з військової служби у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років. При цьому суд цієї інстанції звернув увагу, що сполучник «та», в наведеному вище абзаці, сполучає частину речення «у зв`язку з настанням особливого періоду» з іншою частиною речення «небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою», та відповідно утворює єдину гіпотезу, яка стосується виключно військовослужбовців-жінок.

48. Водночас суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , не спростовуючи висновків суду першої інстанції щодо підстав відмови у задоволенні позову, на підставі частини шостої статті 7 КАС України вирішив, що позаяк військову службу проходять обоє з подружжя, то один із них, у тому числі і чоловік військовослужбовець, набув право на звільнення за сімейними обставинами у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу одним із подружжя військовослужбовців, які мають дитину (дітей) віком до 18 років із правом на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII, частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки вичерпний перелік підстав для невиплати вищезазначеної одноразової грошової допомоги визначено у абзаці третьому пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ та частині третій статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

49. Однак, у такий спосіб суд апеляційної інстанції, змінив одночасно предмет і підстави позову та не просто вийшов за межі позовних вимог, а попри вимоги і доводи/позицію позивача, самостійно змінив суть його позову, а головне зміст порушеного права, за захистом якого був поданий цей позов.

50. Верховний Суд у постановах від 13.04.2023 у справі № 757/30991/18-а, від 12.10.2023 у справі № 160/21190/21, від 15.02.2024 у справі № 520/27906/21, від 17.04.2024 у справі № 300/3779/23 та багатьох інших, підкреслював, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог. Цей принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

51. Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 29.05.2018 у справі № 800/341/17 та від 12.11.2019 у справі № 9901/21/19 зазначила, що вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, якою визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

52. У постанові від 22.02.2024 у справі № 990/150/23 Велика Палата Верховного Суду нагадала усталені підходи, сформовані судовою практикою, що за змістом зазначеної норми це право [вийти за межі позовних вимог] суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.

53. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно, право особи звернутися до суду із самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Відхилення від такого правила є можливим лише задля ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 13.04.2023 у справі № 757/30991/18-а, від 12.10.2023 у справі № 160/21190/21, від 17.04.2024 у справі № 300/3779/23, від 15.02.2024 у справі № 520/27906/21 та інші).

54. Обґрунтовуючи підстави обраного підходу, суд апеляційної інстанції вважав за можливе застосувати приписи частини шостої статті 7 КАС України, відповідно до якої у разі відсутності закону, що регулює відповідні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

55. Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що аналогія закону полягає у застосуванні судом норми правової або норм, що регулюють відносини, подібні до тих, які є предметом розгляду в межах конкретного правового спору. Щодо спірних правовідносин відсутня правова норма, яка безпосередньо врегульовує спір, проте є подібна правова норма (яка має схожі істотні ознаки порівняно з нормою, яка вимагається, або регулює відносини, подібні до тих, які потребують врегулювання).

56. Необхідно підкреслити, що Верховний Суд уже неодноразово зауважував, що аналогія закону та аналогія права допускається для застосування адміністративним судом виключно з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень та лише у випадку взагалі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини. Водночас, за приписами останнього речення частини шостої статті 7 КАС України аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування (постанови від 17.02.2020 у справі № 826/1376/18, від 11.03.2021 року у справі № 640/23179/19 та інші).

57. Отже і в цій справі слід констатувати, що суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин аналогією закону на підставі частини шостої статті 7 КАС України.

58. Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 та від 11.09.2024 у справі № 554/154/22, наголошувала на тому, що Суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. Порушення такого підходу та, відповідно, ігнорування принципу законності: суперечить, щонайменше, принципам правової визначеності, легітимних очікувань та належного урядування як базовим складовим правовладдя (верховенства права); дискримінує іншу сторону правовідносин; означає, що суд може надати дозвіл будь-кому та будь-коли діяти за межами закону (який містить заборони) або за межами наданих законом прав (повноважень); іде в розріз з принципом поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також порушує систему стримувань і противаг (суд втручається в компетенцію суб`єктів нормотворення та може ігнорувати їх волю).

59. Підсумовуючи вказане, колегія суддів зазначає, що доводи касаційної скарги, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваного судового рішення.

60. На підставі вищевикладеного Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції помилково скасовано рішення суду першої інстанції, який повно та правильно встановив обставини справи, ухваливши правильне по суті спору судове рішення.

61. За правилами частини 3 статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

62. Водночас Суд констатує, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, ухваливши по суті правильне рішення, також не урахував висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24.01.2024 у справі № 140/1143/23.

63. За таких обставин, Суд вважає, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.03.2024 підлягає зміні в частині мотивів, з яких цей суд виходив відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , виклавши його у редакції цієї постанови про те, що оскільки позивач звільнений з військової служби з підстав, які передбачені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», а не з підстав, передбачених Постановою № 413, то на нього не розповсюджуються положення пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII (у редакції, яка діяла станом на момент звільнення позивача у цій справі з військової служби) в частині виплати одноразової грошової допомоги за встановлених у справі обставин.

64. За таких обставин, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, однак з мотивів, викладених у цій постанові.

65. Відповідно до статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

65.1. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

65.2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

65.3. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

66. Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

67. Враховуючи викладене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині мотивів з яких цей суд відмовив у задоволенні позову.

Керуючись статтями 341, 349, 351, 352, 356, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити.

2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2024 року у справі № 260/7487/23 скасувати.

3. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 березня 2024 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, в іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.О. Єресько В.М. Соколов А.Г. Загороднюк