Справа № 200/662/26
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

16 лютого 2026 року Справа №200/662/26

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Чекменьов Г.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до 6-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області (пров. Мартиненка, буд. 1, м. Слов`янськ, Донецька область, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2026 року ОСОБА_1 через представника адвоката Єрьоміну В.А. звернувся до суду з позовом до 22-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області, в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в періоди з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023, на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;

зобов`язати здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023, на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

Ухвалою від 04 лютого 2026 року позовну заяву залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків шляхом надання до суду:

позовної заяви із зазначенням дійсної адреси електронної пошти позивача чи зазначення про її відсутність, номерів засобів зв`язку особисто позивача, відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету позивача,

заяви про поновлення строку звернення до суду, яка стосується фактичних обставин спірних відносин за участю позивача, включаючи відомості про його звільнення з публічної служби, та докази поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом.

На усунення недоліків позовної заяви представником позивача надана уточнена позовна заява та заява про поновлення строку звернення до суду.

В частині дотримання строків звернення до адміністративного суду з цим позовом доводи представника позивача підлягають відхиленню з таких підстав.

Предметом позову є розмір грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року.

Спір стосується питань проходження позивачем публічної служби.

Ухвала судді від 04 лютого 2026 року в частині надання відомостей про звільнення позивача з публічної служби не виконана.

Проте, з матеріалів позовної заяви випливає, що така служба в ДСНС України припинена позивачем 07.02.2024 (трудова книжка НОМЕР_2 ).

З листа відповідача від 23.12.2025 випливає, що позивачеві був виданий грошовий атестат, в якому зазначений фактично виплачений розмір грошового забезпечення за останній період служби з розбивкою по видах відповідно до Інструкції, затвердженої наказом МВС України від 20.07.2018 №623.

Отже, після звільнення позивач був достовірно обізнаний про розмір свого грошового забезпечення.

Приписами частини 1 статті 233 КЗпП України (в редакції станом на 19 липня 2022 року та на час звернення з позовом до суду) встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Тобто, норми статті 233 КЗпП України виокремлюють випадки порушення прав працівника під час роботи (служби) та порушення прав при звільненні.

З наведених норм випливає, що факт звільнення працівника змінює строки судового захисту порушеного права.

Отже, до спірних правовідносин стосовно виплати коштів при звільненні поширюється строк звернення до суду, передбачений частиною 2 статті 233 КЗпП України.

Конституційним Судом України норми частини 2 статті 233 КЗпП України не визнавались такими, що не відповідають Конституції України.

Приписами частини 5 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Питання стосовно строку звернення до суду у справах щодо виплати заборгованості з грошового забезпечення військовослужбовців при звільненні зі служби досліджував Верховний Суд і зробив такий висновок (постанова від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22):

… «38. Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Верховний Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

39. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

40. Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

40.1. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

42. Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права

Відповідно до вказаного правового висновку Верховного Суду до заявленого позову підлягає застосуванню тримісячний місячного строку звернення до суду.

Тобто, у справах щодо стягнення грошового забезпечення, зокрема, за період до 19.07.2022, до яких строк звернення з позовом не застосовувався, через зміну правового регулювання відповідних відносин після звільнення, строк звернення до суду бере відлік не раніше дня звільнення зі служби.

У відповідача може бути заборгованість перед службовцем за тривалі періоди перед звільненням зі служби, яку відповідач зобов`язаний виплатити у день звільнення.

При цьому тримісячний строк звернення до суду після звільнення не зменшує періоду часу, заборгованість за який мала бути виплачена, а лише встановлює час, упродовж якого особа має право звернутися до суду за захистом свого права із заявою про виплату усієї заборгованості за весь час служби.

Позивач проходив публічну службу до 07 лютого 2024 року включно.

Позов у цій справі подано до суду 30 січня 2026 року. Отже, враховуючи дату звільнення після внесення змін 19 липня 2022 року до статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду є значно пропущеним.

Заява про поновлення строку звернення до суду не містить поважних причин пропуску строку звернення до суду.

З дня звільнення зі служби у позивача було достатньо часу звернутися до суду у встановлений законом строк.

Приписами пункту 1 Прикінцевих положень КЗпП України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) було встановлено з 12 березня 2020 року на підставі постанови КМ України від 11 березня 2020 року №201. Дія припинена з 01 липня 2023 року на підставі постанови КМ України від 27 червня 2023 року №651. Отже, строк звернення до суду було продовжено до 01 липня 2023 року у тих випадках, коли тримісячний строк звернення до суду закінчився до цієї дати. Після вказаної дати строки звернення до суду відраховується на загальних підставах.

Сторона позивача не зазначила інших причин, що обмежили у можливості звернення до суду вчасно.

Вимоги щодо строку звернення до суду є чіткими, доступними та передбачуваними, переслідують законну мету та є пропорційними з огляду на обставини заявленого позову.

Вказані вимоги процесуального закону жодним чином не перешкоджають доступу до суду, оскільки прийняття позовної заяви залежить від дотримання саме позивачем загальних строків такого звернення.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Крім того, встановлення строків звернення до суду слугують меті забезпечення дотримання принципу правової визначеності, що зокрема слід розуміти як спрямованість на створення ситуації упевненості для суб`єкта владних повноважень, як відповідача по справі, стосовно розуміння відсутності у позивача бажання звертатись з відповідним позовом, у тому числі, захищати свої майнові права.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини Осман проти Сполученого королівства від 28 жовтня 1998 року та пункті 54 рішення Круз проти Польщі від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; CASE OF KREUZ v. POLAND № 28249/95).

Верховний Суд у справі № 240/12017/19 вказав, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. За висновком Верховного Суду, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27.01.2020 року у справі № 420/3001/19, від 25.02.2020 року у справі № 360/1870/19, від 27 січня 2021 року у справі № 160/4284/19.

За вказаних обставин, враховуючи тривалість пропуску строку звернення з цим адміністративним позовом та відсутність жодних доказів неможливості чи утруднення звернення позивача до суду, відсутні підстави для визнання причин пропуску строку поважними.

Крім того, до заявленого позову підлягають застосуванню приписи частини 1 статті 234 КЗпП України.

Цією нормою встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

З дня отримання наказу про звільнення та грошового атестату до дня звернення до суду минуло більше одного року.

Тому суд не може поновити строк звернення до суду, навіть, якщо б існували поважні причини його пропуску.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені у статті 123 КАС України:

1. У разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

2. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З наведених підстав, керуючись статтями 169, 123, 248, 256 КАС України,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до 6-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Першого апеляційного адміністративного суду.

Текст ухвали розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Г.А. Чекменьов