Справа № 380/9354/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2026-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 380/9354/24 пров. № А/857/13349/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Носа С.П.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2025 року (суддя Кисильова О.Й., час ухвалення не вказаний, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного рішення не зазначена),

в адміністративній справі №380/9354/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач-2), у якому просила: 1) визнати протиправним та скасувати Рішення відповідача-2 від 18.03.2024 про відмову у призначенні пенсії позивачу; 2) зобов`язати відповідача-1 зарахувати до загального стажу позивача період догляду за дитиною з 16.03.1996 по 31.01.1997, з 01.01.1999 по 15.03.1999 (2 місяці 15 днів) та призначити позивачу пенсію на пільгових умовах за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим Постановою КМУ від 24.06.2016 № 461, з 11.03.2024.

Відповідачі позовних вимог не визнали, в суді першої інстанції подали кожен окремий відзив на позовну заяву. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 18.03.2024 №03 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 період догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку відповідно до свідоцтва про народження від 20.06.1996 серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вирішити питання про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, з дня подання заяви про призначення пенсії 11.03.2024, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп..

З цим рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог не погодився відповідач-2 та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду є необгрунтованим, безпідставним, прийнятим з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач-2) покликається на те, що відмовляючи у призначенні позивачу пенсії, Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області керувалося Законом № 1058-IV у редакції Закону № 2148, який є чинним та регулює спірні правовідносини, тому відповідач-2 діяв на підставі закону. Також зазначає апелянт, що у відповідача-2 був відсутній вибір між більш чи менш сприятливим для позивачки законом, оскільки спірні правовідносини на час їх виникнення регулював один Закон (№ 1058 IV).

За результатами апеляційного розгляду відповідач-2 просить апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 по справі № 380/9354/24 - скасувати та прийняти нове рішення по справі, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовити в повному обсязі.

З рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову не погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку. Апелянт вважає рішення суду таким, що підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (позивач) зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме в частині зазначення дискреційних повноважень пенсійного органу. Звертає увагу апелянт на застосовані судом норми законодавства та висновки наведені у оскаржуваному рішенні, що свідчать про відсутність можливості у пенсійного органу діяти «на власний розсуд». Вважає апелянт, що визнаючи протиправним і скасовуючи Рішення Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області від 18.03.2024 № 03 про відмову у призначенні пенсії позивачу, суд повинен застосувати спонукаючий засіб впливу та зобов`язати відповідача виправити порушення у спосіб вчинення певної дії. Крім цього, звертає увагу апелянт на те, що судом першої інстанції помилково вказано дату народження дитини позивача ОСОБА_2 20.06.1996, оскільки вірною є дата ІНФОРМАЦІЯ_2 . До загального стажу позивача відповідач-2 протиправно не зарахував період догляду за дитиною до 3-ох років, оскільки у свідоцтві про народження дитини 1996 р.н. відсутній штамп про отримання паспорту. Тому періоди з 16.03.1996 по 31.01.1997, з 01.01.1999 по 15.03.1999 повинні бути зараховані у загальний стаж, який таким чином буде становити 21 рік 1 місяць 4 дні. Вважає апелянт, що відновлення порушеного права позивача буде ефективним, якщо зобов`язати відповідача-2 зарахувати до загального стажу позивача період догляду за дитиною з 16.03.1996 по 31.01.1997, з 01.01.1999 по 15.03.1999 та призначити пенсію на пільгових умовах з 11.03.2024.

За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати частково рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 по справі № 380/9354/24, а саме в частині : «зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 період догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку відповідно до свідоцтва про народження від 20.06.1996 серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вирішити питання про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, з дня подання заяви про призначення пенсії 11.03.2024, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовити»; ухвалити нове судове рішення у відповідній частині, яким позов задоволити повністю.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задоволити частково.

Суд встановив такі фактичні обставини справи.

11.03.2024 позивач ОСОБА_1 звернулася до Головного управління ПФУ у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 та долучила відповідні документи, що підтверджується розпискою-повідомленням від 11.03.2024 № 975 (а.с.11-12, 14-15).

Згідно принципу екстериторіальності вказана заява та додані до неї документи розглядалися Головним управлінням ПФУ в Дніпропетровській області, яким було прийнято Рішення від 18.03.2024 № 03 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком (а.с. 16).

У вищезгаданому Рішенні від 18.03.2024 зазначено, що загальний стаж за наданими документами становить 19 років 01 місяць 04 дні, пільговий стаж по Списку №2 - 12 років 03 місяці. До загального стажу не зараховано догляд за дитиною до 3-ох років, оскільки у свідоцтві про народження дитини 1996 р.н. відсутній штамп про отримання паспорту. В призначенні пенсії по Списку №2 згідно наданої заяви від 11.03.2024 відмовлено, оскільки відсутній стаж на дату звернення та заявницею не досягнуто пенсійного віку згідно чинного законодавства.

Позивач, не погодившись з вищенаведеним рішенням відповідача-2 звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Судом вірно зазначено, що принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Пунктом 2 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-ІV визначено, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

За правилами ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-IV встановлено, що працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Преамбулою Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) визначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1788-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно із пунктом "б" ч. 1 ст. 13 Закону № 1788-ХІІ (зі змінами, внесеними Законом від 02.03.2015 № 213-VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зокрема, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менш 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Натомість пунктом "б" ч. 1 ст. 13 Закону № 1788-ХІІ у редакції, чинній до внесення змін Законом від 02.03.2015 № 213-VIII, було передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, до внесення Законом від 02.03.2015 № 213-VIII змін до п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону № 1788-ХІІ, тобто до березня 2015 року, право на пільгову пенсію мали працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2, зокрема, жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Конституційний Суд України 23.01.2020 за результатами розгляду справи № 1-5/2018(746/15) прийняв рішення № 1-р/2020, яким: "… - визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII; - стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення; - застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, зокрема: "На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам […]".

При вирішенні питання про застосовність до спірних правовідносин положень Закону №1058-IV чи Закону № 1788-XII, судом вірно враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.11.2021 за результатами перегляду зразкового рішення № 360/3611/20 від 21.04.2021 про те, що

відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).

Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнані неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим, на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зокрема, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених у рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих Законів визначав такий вік для жінок у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, судом першої інстанції вірно враховано, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України").

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV…".

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно врахував висновки Конституційного суду України, викладені у рішенні від 23.01.2020 № 1-р/2020 про те, що застосуванню підлягає стаття 13 Закону № 1788-XII у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: працівники, зайняті повний робочий день на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 2, зокрема, жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Крім цього, Конституційний Суд України у рішенні від 23.01.2020 № 1-р/2020 зазначив, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

З матеріалів справи видно та не заперечується сторонами по справі те, що на день звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії 11.03.2024, вона мала повних 50 років.

Оскільки на дату звернення із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах позивач мала необхідний вік для вирішення питання щодо призначення такої пенсії, тому протиправною є відмова відповідача-2 у призначенні пенсії у зв`язку з недосягненням ОСОБА_1 пенсійного віку згідно із вимогами чинного законодавства.

Щодо не зарахування відповідачем-2 до загального стажу позивача періоду догляду за дитиною до 3-ох років, оскільки у свідоцтві про народження дитини 1996 р.н., відсутній штамп про отримання паспорту, то колегія суддів враховує наступне.

Згідно із свідоцтвом про народження від 20.06.1996 серії НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 87-зв.).

Відповідно до абз. 1 ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з п. "ж" ч. 3 ст. 56 Закону № 1788-XII до стражу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), абзацами 1-3 пункту 11 якого визначено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Таким чином, для підтвердження страхового стажу непрацюючої матері законодавство не вимагає подання свідоцтва про народження дитини із "штампом про отримання паспорту".

Натомість пункт 11 Порядку № 637 чітко визначає, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, крім документа про те, що мати не працювала, підтверджується свідоцтвом про народження дитини або паспортом, а у разі смерті дитини свідоцтвом про смерть.

За встановленого колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про наявність у позивача права на зарахування до загального стажу періоду догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, відповідно до свідоцтва про народження від 20.06.1996 серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже відповідач-2, приймаючи оскаржене Рішення № 03 від 18.03.2024 про відмову у призначенні пенсії позивачу на пільгових умовах, діяв всупереч вимог вказаних вище норм законів, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги відповідача-2 вищенаведених висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними, а отже є безпідставними.

Водночас, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції, вирішуючи спірні правовідносини в частині вимог про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, дійшов помилкового висновку в частині формулювання щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вирішити питання про призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Так, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).

Разом з тим, частина друга статті 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, частиною 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4), або застосувавши інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.10).

Згідно ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, а також з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Отже, щодо зобов`язальної частини рішення суду, колегія суддів враховує, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача від 11.03.2024 про призначення пенсії на пільгових умовах, зарахувавши до його трудового стажу спірні періоди.

При цьому, колегія суддів зазначає, що за результатами зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів, саме у відповідного органу ПФ наявний обов`язок щодо визначення достатнього трудового стажу та необхідних додаткових документів для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2. Тобто, відповідач має обов`язок перевірити чи виконано всі умови, визначені законом, які є необхідними для прийняття законного рішення щодо призначення пенсії.

Із врахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає також безпідставними доводи позивача в частині щодо необхідності застосування спонукаючого засобу впливу шляхом зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію на пільгових умовах.

Як уже було вказано апеляційним судом вище, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення помилково вказав рік народження дитини ОСОБА_2 « ІНФОРМАЦІЯ_1 », замість « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Отже, з врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції від 05.03.2025 року в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання відповідача вчинити певні дії - підлягає зміні, з наведених вище мотивів, а у решта частині рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права та повним встановленням обставин, що не спростовано доводами апеляційних скарг, а тому підлягає залишенню без змін.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2025 року в адміністративній справі №380/9354/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії змінити, а саме, абзац третій резолютивної частини цього рішення суду викласти в такій редакції:

«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11 березня 2024 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зарахувавши до її трудового стажу період догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до свідоцтва про народження від 20.06.1996 серії НОМЕР_1 , і за результатами розгляду прийняти обгрунтоване та законне рішення».

У решта частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2025 року в адміністративній справі №380/9354/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
С. П. Нос