Справа № 380/2895/25
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2026-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

з процесуальних питань

12 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 380/2895/25 пров. № А/857/24196/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого суддіШавеля Р. М.
суддів Бруновської Н. В.
Хобор Р. Б.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни, діючої на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно (суддя суду І інстанції: Грень Н.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 12.05.2025р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

13.02.2025р. (згідно із відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції 14.02.2025р.) представник адвокат Єрьоміна В.А., діюча на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовом, в якому просила:

визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно протягом служби в повному обсязі без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, за цінами предметів обмундирування, станом на 01.01.2021 рік;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне, але неотримане речове майно протягом служби в повному обсязі без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, за цінами предметів обмундирування, станом на 01.01.2021 рік (а.с.1-4).

До позовної заяви представник позивача долучила клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому на підставі аналізу судової практики дійшла до висновку про відсутність обмеження строком можливості звернення до суду із розглядуваним позовом (з огляду на діюче на час звільнення позивача з військової служби законодавство). Водночас, у поданій заяві просила визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду і поновити такий (а.с.6-7).

Згідно ухвали суду від 18.02.2025р. вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання за наявними матеріалами справи (а.с.21 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2025р. заявлений позов задоволено; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно протягом служби в повному обсязі без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, за цінами предметів обмундирування, станом на 01.01.2021 рік; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне, але не отримане речове майно протягом служби в повному обсязі без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, за цінами предметів обмундирування, станом на 01.01.2021 рік (а.с.33-35).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 , який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.38-42).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує, зокрема, тим, що позивач пропустив визначений ч.5 ст.122 КАС України місячний строк звернення до суду із розглядуваним позовом; поважних причин такого пропуску не навів.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Під час апеляційного розгляду справи з ініціативи апеляційного суду поставлено на вирішення питання про витребування від позивача заяви, із зазначенням в ній причин поважності пропущеного строку, з відповідним обґрунтуванням та доказами причин пропуску такого строку.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування від позивача заяви, із зазначенням в ній причин поважності пропущеного строку, з відповідним обґрунтуванням та доказами причин пропуску такого строку, з наступних підстав.

Предметом спору в цій справі є оскарження дій відповідача щодо неналежного нарахування та виплати на користь позивача ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно, яка на думку сторони позивача, нарахована не в повному обсязі та не за цінами станом на 01.01.2021р.

У поданій апеляційній скарзі апелянт Військова частина НОМЕР_1 наголошує, зокрема, на пропуску позивачем місячного строку звернення до суду із розглядуваним позовом, що визначений ст.122 КАС України.

Під час відкриття провадження та розгляду справи суд не вирішував питання поновлення строку звернення до суду із розглядуваним позовом.

За приписами ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У частині 5 ст.122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Незвернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

У постанові від 05.02.2020р. у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Як убачається з матеріалів справи, представник позивача звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просила визнати дій протиправними та зобов`язати відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію за належне, але неотримане речове майно протягом служби в повному обсязі без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, за цінами предметів обмундирування, станом на 01.01.2021 рік.

За змістом ст.2 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, та є різновидом публічної служби за визначенням п.17 ч.1 ст.4 КАС України.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2018р. у справі № 2-а-3097/2007.

Згідно із ч.2 ст.1-2 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

До таких гарантій належить і продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців, визначене статтею 9-1 вищевказаного Закону, в тому числі і речове забезпечення військовослужбовців або грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.

У постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19 визначено правову природу компенсації за неотримане речове майно, відповідно до якої речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця, а компенсацію за неотримане речове майно слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

На підставі п.3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затв. постановою КМ України № 178 від 13.03.2016р., грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: (І) звільнення з військової служби; (ІІ) загибелі (смерті) військовослужбовця.

Таким чином, право на компенсацію вартості за неотримане речове майно за період проходження служби військовослужбовці набувають при звільненні, і це право реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання, пов`язані з реалізацією передбачених законом гарантій для військовослужбовця, навіть якщо подання відповідного позову про компенсацію відбувається після його звільнення з публічної (військової) служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи ч.5 ст.122 КАС України, якою передбачено, що для звернення до суду в справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 за № 121 від 02.05.2021р. позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, починаючи з 02.05.2021р. (а.с.12).

08.10.2024р. представник позивача звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив видати довідку про вартість речового майна та виплатити компенсацію за неотримане речове майно за цінами предметів обмундирування, визначеними станом на 01.01.2021р. (а.с.16 і на звороті).

Військовослужбовець після звільнення його з військової служби зберігає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання відповідної заяви. Разом із цим, це не свідчить про можливість подання вказаної заяви на отримання компенсації поза межами будь-яких строків.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 28.09.2023р. у справі № 260/4686/22, від 14.12.2023р. у справі № 380/1785/21, від 10.02.2025р. у справі № 240/5940/24.

Таким чином, звернувшись до суду з цим позовом 13.02.2025р., ОСОБА_1 пропустив місячний строк звернення до суду. При цьому, будь-яких обставин на підтвердження поважності причин його пропуску не вказав.

Водночас, подана представником позивача заява про поновлення строку звернення до суду не може бути врахована колегією суддів, оскільки така ґрунтується на порядку обчислення строків звернення до суду, який суперечить усталеній судовій практиці, також така не розкриває будь-яких обставин, що об`єктивно перешкоджали зверненню до суду із розглядуваним позовом.

Апеляційний суд наголошує, що причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) ця обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) ця обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на те, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Також апеляційний суд наголошує на тому, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011р. № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Аналогічні висновки щодо строку звернення до суду висловлені Верховним Судом у постанові від 16.09.2021р. у справі № 560/5412/20, у постанові від 27.03.2023р. у справі № 380/3710/21.

Оцінюючи в сукупності наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що розглядуваний позов подано з порушенням строку звернення до суду (початок перебігу строку звернення розпочався на наступний день після звільнення позивача з військової служби - 03.05.2021р.), однак сторона позивача не навела поважних причин його пропуску.

Статтею 123 КАС України передбачено, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача є надання можливості останньому скористатись можливістю подати заяву про поновлення пропущеного строку в разі її неподання, або ж вказати інші причини поважності пропущеного строку, аніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку та визнані судом неповажними.

Отже, вказані правила процесуального закону щодо надання можливості позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку або вказати інші причини поважності пропущеного строку, слід застосовувати як на стадії відкриття провадження у справі, так і на стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі (ч.ч.3 і 4 ст.123 КАС України).

Таким чином, суд апеляційної інстанції повинен вжити всіх заходів щодо надання можливості позивачу звернутися із відповідною заявою, в якій вказати причини поважності пропущеного строку, з відповідним обґрунтуванням та доказами причин пропуску такого строку.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність пропозиції позивачу та його представнику навести поважні причини пропуску строку звернення до суду із розглядуваним позовом.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.80, 123, ч.4 ст.229, ст.ст.243, 308, 311, ч.2 ст.321, ч.2 ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Запропонувати ОСОБА_1 та його представнику адвокату Єрьоміній Вікторії Анатоліївні навести поважні причини пропуску строку звернення до суду, про що подати до апеляційного суду письмову заяву з відповідним обґрунтуванням та доказами причин пропуску такого строку.

Встановити строк представлення витребуваної заяви, з відповідним обґрунтуванням та доказами 5 (п`ять) календарних днів з моменту отримання копії цієї ухвали адресатом.

Копії цієї ухвали невідкладно скерувати адресату для виконання, а іншим учасникам справи для відома.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання суддями та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного судового рішення: 12.02.2026р.