Справа № 200/9519/25
Суддя: Зеленов А.С.
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2026 року Справа№200/9519/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зеленова А.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 82 від 14.11.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру" час навчання на денній формі з 01.09.1994 до 26.06.1997 (2 роки 9 місяців 26 днів) у ПТУ №13; строкову військову службу з 27.11.1998 по 26.04.2000 (1 рік 5 місяців); навчання на денній формі з 28.08.2000 до 21.06.2004 (3 роки 4 місяців) у юридичному інституті Тернопільської академії народного господарства; роботу з 23.11.2004 до 06.07.2005 (8 місяців 10 днів) в Тернопільські обласні дирекції акціонерно-комерційного банку соціального розвитку Укрсоцбанк; роботу з 08.07.2005 до 26.10.2005 (3 місяці 14 днів) в ВАТ Тернопільобленерго; роботу з 07.04.2016 до 20.04.2016 (1 місяць) у філії-Тернопільського обласного управління акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України"; роботу з 10.08.2016 по 15.06.2017 (11 місяців) у Державному комерційному підприємстві "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство"; роботу з 16.06.2017 по 31.07.2017 (2 місяці) в Державні установі "Тернопільська фітосанітарна випробувальна лабораторія держпродспоживслужби"; роботу з 01.08.2017 по 29.07.2019 (2 роки) ТФ ТзОВ Арес-Вест Констракшин Компані;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області або його правонаступників призначити, перераховувати, виплачувати довічно та щомісячно ОСОБА_1 відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" з 14.11.2025 пенсію за вислугу років в повному обсязі без обмеження граничного розміру виплати пенсії, встановлених з 01.10.2017 Законами України №2148-VIII від 03.10.2017 та №1058-IV від 09.07.2003, незалежно від перебування на посадах в органах прокуратури України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням відповідача йому було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», а також не зараховано до страхового стажу на прокурорських посадах половину періоду навчання у ВНЗ згідно диплому, оскільки не підтверджено навчання у юридичному вузі.

Також позивач вказує, що до страхового стажу та до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років згідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області протиправно не включено період строкову військову службу з 27.11.1998 по 26.04.2000 у повному обсязі; роботу з 23.11.2004 до 06.07.2005 в Тернопільські обласні дирекції акціонерно-комерційного банку соціального розвитку Укрсоцбанк у повному обсязі; роботу з 08.07.2005 до 26.10.2005 в ВАТ Тернопільобленерго у повному обсязі; роботу з 07.04.2016 до 20.04.2016 у філії-Тернопільського обласного управління акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України" у повному обсязі; роботу з 10.08.2016 по 15.06.2017 у Державному комерційному підприємстві "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство" у повному обсязі; роботу з 16.06.2017 по 31.07.2017 в Державні установі "Тернопільська фітосанітарна випробувальна лабораторія держпродспоживслужби" у повному обсязі; роботу з 01.08.2017 по 29.07.2019 ТФ ТзОВ Арес-Вест Констракшин Компані у повному обсязі.

Отже, позивач не згоден із даним рішення відповідача, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою суду 09.12.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач правом на подачу відзиву скористався. В обґрунтування вказав, що згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу до страхового стажу зараховано усі періоди. Період строкової військову служби з 27.11.1998 по 26.04.2000 (1 рік 5 місяців) зарахований до стажу роботи за вислугу років. До стажу за вислугу років не враховано половина періоду навчання в Тернопільській академії народного господарства за напрямком «Право» згідно диплома НОМЕР_1 від 25.06.2004, оскільки відомості про навчання на юридичному факультеті Тернопільської академії на денній формі навчання відсутні. До стажу за вислугу років також не враховано половина періоду навчання з 01.09.1994 до 26.06.1997 у ПТУ №13 м. Чернівці, оскільки ПТУ не відноситься до вищих навчальних юридичних закладів. Періоди роботи з 23.11.2004 по 07.07.2005 в Тернопільській обласній дирекції акціонерно-комерційного банку соціального розвитку Укрсоцбанк; з 08.07.2005 по 26.10.2005 в ВАТ Тернопільобленерго, з 07.04.2016 по 20.04.2016 у філії-Тернопільського обласного управління акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України", з 10.08.2016 по 15.06.2017 у Державному комерційному підприємстві "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство", з 16.06.2017 по 31.07.2017 в Державні установі "Тернопільська фітосанітарна випробувальна лабораторія держпродспоживслужби", з 01.08.2017 по 29.07.2019 ТФ ТзОВ Арес-Вест Констракшин Компані до стажу за вислугу років не враховані, оскільки посади у вищевказаних установах та підприємствах не передбачені статтею 86 Закону №1697.

У період з 09.02.2026 по 13.02.2026 суддя Зеленов А.С. проходив тижневу підготовку для підтримання кваліфікації суддів окружних адміністративних судів у Національній школі суддів України.

За приписами частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.11.2025 із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Заяву позивача розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 14.11.2025 № 82 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Зазначено, що згідно наданих документів про стаж роботи на посадах прокурорів враховано повністю та складає 16 років 04 місяці 26 днів, за вислугу років - 17 років 09 місяців 26 днів.

У рішенні зазначено, що До стажу за вислугу років не враховано половина періоду навчання в Тернопільській академії народного господарства за напрямком «Право» згідно диплома НОМЕР_1 від 25.06.2004, оскільки згідно статті 86 Закону №1697 зараховується навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання. Відомості про навчання на юридичному факультеті Тернопільської академії відсутні.

Отже, спірним питаннями даної справи є законність відмови позивачу у призначенні пенсії.

Суд, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначено Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Абзацом 22 статті 1 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону № 1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному управлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з ч. 5ст. 45 Закону № 1058-IV, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Пенсійне забезпечення прокурорів та працівників прокуратури визначено в Законі України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015 (далі - Закон № 1697).

Згідно ч. 1ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Згідно частини 13 статті 86 Закону України № 1697, пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами.

Зі спірного рішення слідує, що відповідачем позивачу до його стажу для призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», не зараховано половину періоду навчання в Тернопільській академії народного господарства за напрямком «Право» згідно диплома НОМЕР_1 від 25.06.2004, оскільки згідно статті 86 Закону №1697 зараховується навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання. Відомості про навчання на юридичному факультеті Тернопільської академії відсутні.

Згідно з додатку до диплома про вищу освіту № НОМЕР_1 визначено дату вступу до Тернопільській академії народного господарства 01.09.2000, дата випуску 30.06.2004, термін навчання вказано 3 роки 10 місяців.

Відповідач зазначив у своєму рішенні, що до періодів стажу на прокурорських посадах не зараховано половину строку навчання у Тернопільській академії народного господарства, оскільки відсутня інформація про навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Аналізуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач не врахував до стажу роботи позивача за вислугу років половину строку його навчання, що складає 1 рік 11 місяців 00 днів від 3 роки 10 місяців 00 днів (період навчання позивача), тільки через те, що у довідці, диплому та додатку до диплому не було зазначено, що позивач навчався на юридичному факультеті, в даному випадку суд вважає, що при розгляді заяви про призначення пенсії позивачу на підставі поданих документів відповідач формально розглянув подану заяву та наявні докази, що підтверджували отримання позивачем саме кваліфікації бакалавра, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач навчався та закінчив у 2024 році Тернопільську академію народного господарства і отримав базову вищу освіту за спеціальністю «Право» та здобув кваліфікацію бакалавр, що підтверджується безпосередньо наявною копією диплома серії НОМЕР_1 від 25.06.2004.

Разом з тим, суд вказує, що до матеріалів заяви про призначення пенсії було додано архівну довідку Західноукраїнського національного університету №126-35/899 від 18.04.2025 у якій вказано, що позивача було зараховано студентом 1-го курсу саме денної форми навчання, згідно з наказом №485-ст від 28.08.2000.

Більше того, відповідно до п.1.1 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях» затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 далі (Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на них понад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п. 2.2. Інструкції, заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

Суд зауважує, що згодом, після закінчення навчання та отримання відповідного диплому позивач був призначений на посаду помічника прокурора відповідно до наказу № 519 від 26.10.2005, що належним чином відображено у дублікаті трудової книжки № НОМЕР_2 під номером «1».

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII (у редакції чинній на момент призначення позивача на посаду помічника прокурора), прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові і моральні якості.

Вищенаведене підтверджує факт навчання на юридичному факультеті позивача та отримання ним кваліфікації бакалавр, без наявності якої працевлаштування в органах прокуратури та тим більше займання посади прокурора було б неможливе.

Відповідно до висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 по справі № 464/7474/16-а, - «Аналіз норм частини 6 ст. 86 Закону № 1697-VII дає підстави для висновку, що умовою зарахування до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, часу роботи на посадах державних службовців, є як наявність кваліфікаційних вимог у вигляді вищої юридичної освіти для такої посади, так і фактична наявність у особи, що займає таку посаду, вищої юридичної освіти. Тобто, час роботи на посадах державних службовців, які займають особи без вищої юридичної освіти, не може бути зарахованим до вказаної вислуги років.

Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові 17.05.2016 (справа № 552/4716/13-а).

Також, у постанові Верховного Суду України від 14.03.2017 (справа № 344/11838/14-а) також викладена правова позиція, відповідно до якої до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, не може зараховуватися трудова діяльність на посаді державного службовця, кваліфікаційні умови якої (посади) не вимагали від особи, яка її обіймала, вищої юридичної освіти, а особа, яка фактично її обіймала, такої освіти не мала; чи коли через якийсь час на підставі нормативного регулювання такі умови до згаданої посади були запроваджені, а особа, яка продовжувала її обіймати, здобула вищу юридичну освіту; або містить такі умови, але особа, яка обіймала посаду державного службовця, не мала відповідної освіти чи мала спеціальну, гуманітарну чи іншу вищу освіту, але не юридичну, тощо».

Згідно з абзацом 5 п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту», вища освіта - сукупність систематизованих знань, умінь і практичних навичок, способів мислення, професійних, світоглядних і громадянських якостей, морально-етичних цінностей, інших компетентностей, здобутих у закладі вищої освіти (науковій установі) у відповідній галузі знань за певною кваліфікацією на рівнях вищої освіти, що за складністю є вищими, ніж рівень повної загальної середньої освіти.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 28 Закону України «Про вищу освіту», в Україні діють заклади вищої освіти таких типів, зокрема:

університет - багатогалузевий (класичний, технічний) або галузевий (профільний, технологічний, педагогічний, фізичного виховання і спорту, гуманітарний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) заклад вищої освіти, що провадить інноваційну освітню діяльність за різними ступенями вищої освіти (у тому числі доктора філософії), проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність;

академія, інститут - галузевий (профільний, технологічний, технічний, педагогічний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) заклад вищої освіти, що провадить інноваційну освітню діяльність, пов`язану з наданням вищої освіти на першому і другому рівнях за однією чи кількома галузями знань, може здійснювати підготовку на третьому і вищому науковому рівнях вищої освіти за певними спеціальностями, проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність.

Відповідно до ч.1 ст. 49 Закону України «Про вищу освіту», особа має право здобувати вищу освіту в різних формах або поєднувати їх.

Основними формами здобуття вищої освіти є: інституційна (очна (денна, вечірня), заочна, дистанційна, мережева); дуальна.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 61 Закону України «Про вищу освіту», особами, які навчаються у закладах вищої освіти, є:

1) здобувачі вищої освіти;

2) інші особи, які навчаються у закладах вищої освіти.

Здобувачами вищої освіти є, зокрема, студент - особа, зарахована до закладу вищої освіти з метою здобуття вищої освіти ступеня молодшого бакалавра, бакалавра чи магістра.

Із змісту наведених правових норм слідує, що університет та академія є вищими навчальними закладами, основними структурними підрозділами яких є факультет і кафедра. У вищих навчальних закладах здійснюється підготовка фахівців з вищою освітою.

Згідно із п. «д» ч. 3ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Крім того, суд зазначає, що на теперішній час в Україні не існує закону про правничу (юридичну) освіту або іншого спеціального закону, який би врегульовував суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації права особи на правничу (юридичну) освіту як передумови до юридичної професії. Разом з тим, виключно законами України визначаються вимоги до осіб, які можуть обіймати посади, пов`язані зі здійсненням правничої (юридичної) професійної діяльності, зокрема, й посади прокурора. Однією з умов для зайняття посади прокурора є саме наявність юридичної освіти. Наявність відповідної освіти у позивача підтверджується дипломом позивача, де у графі спеціальність міститься запис «Правознавство».

Законодавець, закріплюючи у Законі України «Про прокуратуру» приписи щодо навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання керувався саме кінцевою метою - отримання освіти правознавця (юриста).

Аналізуючи вищенаведене, суд вважає, що позивач здобув саме юридичну освіту, а тому слід зарахувати до його стажу, що дає право на отримання пенсії за вислугу років відповідно до частини шостої статті 86 Закону № 1697-VII половину строку навчання у Тернопільській академії народного господарства денної форми навчання за спеціальністю «Право».

Суд вказує, що зарахуванню до такого стажу підлягає саме половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання, як це визначено у ч. 6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», а тому у даному розрізі, вимога позивача зарахувати вище визначений періодів навчання підлягає задоволенню частково.

Також суд зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень мають ґрунтуватися на оцінці всіх фактичних обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення питання в межах дискреційних повноважень такого суб`єкта. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати, як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а за конкретними обставинами.

Враховуючи вищевикладене, а також встановлені фактичні обставини справи, у взаємозв`язку із приписами чинного законодавства, суд доходить висновку про протиправність невмотивованого спірного рішення, та як наслідок його скасування.

Щодо інших спірних періодів роботи позивача, а саме час навчання на денній формі з 01.09.1994 до 26.06.1997 (2 роки 9 місяців 26 днів) у ПТУ №13; строкову військову службу з 27.11.1998 по 26.04.2000 (1 рік 5 місяців); роботу з 23.11.2004 до 06.07.2005 (8 місяців 10 днів) в Тернопільські обласні дирекції акціонерно-комерційного банку соціального розвитку Укрсоцбанк; роботу з 08.07.2005 до 26.10.2005 (3 місяці 14 днів) в ВАТ Тернопільобленерго; роботу з 07.04.2016 до 20.04.2016 (1 місяць) у філії-Тернопільського обласного управління акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України"; роботу з 10.08.2016 по 15.06.2017 (11 місяців) у Державному комерційному підприємстві "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство"; роботу з 16.06.2017 по 31.07.2017 (2 місяці) в Державні установі "Тернопільська фітосанітарна випробувальна лабораторія держпродспоживслужби"; роботу з 01.08.2017 по 29.07.2019 (2 роки) ТФ ТзОВ Арес-Вест Констракшин Компані, суд вказує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10.09.2019 у справі №818/985/18 та від 26.12.2019 у справі №810/637/18.

Суд звертає увагу на те, що уповноваженим органом для призначення (перерахунку) пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів, в тому числі і поданих вперше.

Так, у межах цих спірних правовідносин судом надана оцінка правомірності рішення про відмову у призначенні пенсії у частині не зарахування половини періоду навчання в Тернопільській академії народного господарства за напрямком «Право» згідно диплома НОМЕР_1 від 25.06.2004, оскільки згідно статті 86 Закону №1697 зараховується навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

При цьому, суд не може перебирати на себе компетенцію суб`єктів владних повноважень (у цьому конкретному випадку пенсійного органу) та досліджувати документи, яким не надавалась оцінка, а також встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права на призначення пенсії.

Предметом судового розгляду в цій справі була правомірність рішення відповідача. Це рішення ґрунтується на неврахуванні половини періоду навчання в Тернопільській академії народного господарства за напрямком «Право» згідно диплома НОМЕР_1 від 25.06.2004.

З тексту спірного рішення інші спірні періоди залишись поза увагою відповідача, а отже, відповідачем не надавалася оцінка записам дублікату трудової книжки, тощо, не досліджувалися відповідні записи і судом, оскільки спірне рішення ухвалено не в зв`язку з такими записами.

Фактично відповідач не виконав усіх управлінських дій, котрі передують прийняттю рішення з приводу призначення/відмови у призначенні пенсії, необхідного обсягу доказів не здобули, цих доказів не оцінив, власного судження з приводу цих доказів у тексті спірного рішення не виклав, а натомість безпідставно ухилився від виконання функції з приводу дослідження існуючих документів які були подані позивачем до заяви про призначення пенсії, то суд знаходить підстав для обтяження пенсійного органу обов`язком вчинити управлінське волевиявлення шляхом зобов`язання повторно розглянути заяву позивача про призначення із врахуванням висновків суду.

Таким чином, підстави для зобов`язання відповідача зарахувати до вислуги років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру" час навчання на денній формі з 01.09.1994 до 26.06.1997 (2 роки 9 місяців 26 днів) у ПТУ №13; строкову військову службу з 27.11.1998 по 26.04.2000 (1 рік 5 місяців); роботу з 23.11.2004 до 06.07.2005 (8 місяців 10 днів) в Тернопільські обласні дирекції акціонерно-комерційного банку соціального розвитку Укрсоцбанк; роботу з 08.07.2005 до 26.10.2005 (3 місяці 14 днів) в ВАТ Тернопільобленерго; роботу з 07.04.2016 до 20.04.2016 (1 місяць) у філії-Тернопільського обласного управління акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України"; роботу з 10.08.2016 по 15.06.2017 (11 місяців) у Державному комерційному підприємстві "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство"; роботу з 16.06.2017 по 31.07.2017 (2 місяці) в Державні установі "Тернопільська фітосанітарна випробувальна лабораторія держпродспоживслужби"; роботу з 01.08.2017 по 29.07.2019 (2 роки) ТФ ТзОВ Арес-Вест Констракшин Компані є передчасними, оскільки наразі відсутня рішення відповідача про неврахування усіх вище вказаних періодів роботи/служби/навчання, а в наявності рішення щодо неврахування половини періоду навчання в Тернопільській академії народного господарства за напрямком «Право» згідно диплома НОМЕР_1 від 25.06.2004, оскільки згідно статті 86 Закону №1697 зараховується навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання, в ході прийняття спірного рішення відповідачем фактично не досліджувалися періоди навчання на денній формі з 01.09.1994 до 26.06.1997 (2 роки 9 місяців 26 днів) у ПТУ №13; строкової військової служби з 27.11.1998 по 26.04.2000 (1 рік 5 місяців); роботи з 23.11.2004 до 06.07.2005 (8 місяців 10 днів) в Тернопільські обласні дирекції акціонерно-комерційного банку соціального розвитку Укрсоцбанк; роботи з 08.07.2005 до 26.10.2005 (3 місяці 14 днів) в ВАТ Тернопільобленерго; роботи з 07.04.2016 до 20.04.2016 (1 місяць) у філії-Тернопільського обласного управління акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України"; роботи з 10.08.2016 по 15.06.2017 (11 місяців) у Державному комерційному підприємстві "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство"; роботи з 16.06.2017 по 31.07.2017 (2 місяці) в Державні установі "Тернопільська фітосанітарна випробувальна лабораторія держпродспоживслужби"; роботи з 01.08.2017 по 29.07.2019 (2 роки) ТФ ТзОВ Арес-Вест Констракшин Компані у контексті того, чи підлягають дані періоди зарахуванню до вислуги років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру".

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у відповідній частині позовних вимог та зобов`язує відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії з урахуванням висновків суду.

Суд вказує, що адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

Аналогічна правова позиція міститься у п. 75 постанови Верховного Суду від 17.12.2018 по справі №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18).

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту свого порушеного права шляхом зобов`язання відповідача призначити пенсію, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 року у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022 року у справі № 160/6762/21 дійшов висновку, згідно якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

В постанові від 22.09.2022 року у справі № 380/12913/21 Верховний Суд сформулював визначення «ефективного правосуддя» та зазначив, що комплексний аналіз приписів КАС України дає суду підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Зазначені висновки також відповідають позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 18.10.2018 у справах № 822/584/18, №806/1316/18, від 23.11.2018 у справі № 826/8844/16 та від 20.12.2018 у справі № 524/3878/16-а.

Водночас у постанові від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював висновок, згідно якого у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до ч. 2ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно не зараховано половину строку навчання позивача в Тернопільській академії народного господарства з 01.09.2000 по 30.06.2004, а отже й спірне рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити, призначити, перераховувати, виплачувати довічно та щомісячно пенсію за вислугу років на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, починаючи з 14.11.2025, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 7 ст. 1 Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17.02.2022 № 2073-IX, дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може і ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавча встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу і верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

При таких обставинах по цій справі суд не може перебирати повноваження Пенсійного фонду саме щодо призначення виплати пенсії позивачу.

Разом з тим, п.4 ч.1 ст.5 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти (вчинити) певні дії, і це прямо вбачається з п.4 ч.1 ст.5 та п.4 ч.2 ст.245 КАС України.

Згідно з ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Враховуючи той факт, що суд не може підміняти пенсійний орган, належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду викладених у даному рішенні.

Більш того, відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З аналізу викладеного суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 статті 55 Конституції України, статей 2,5 КАС України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 КАС України).

Враховуючи вищезазначене, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Суд зазначає, що жодних спорів з приводу виплати/перерахунку пенсії саме відповідачем наразі між сторонами не існує.

Отже, суд вважає передчасними вимоги позивача, щодо зобов`язання відповідача перераховувати, виплачувати довічно та щомісячно йому пенсії.

У ч.1 ст.6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У ч.1 та 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У ч.8 ст. 139 КАС України встановлено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи те, що відповідачем неправомірно прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, при цьому, зобов`язання вчинити певні дії є похідною вимогою, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст.ст.2-15, 19-20, 42-48, 72-77, 90, 139, 118, 159-165, 199, 205, 244-250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії -задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області від 14.11.2025 № 82 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України від 14.10.2014року №1697-VII «Про прокуратуру» від 06.11.2025 та додані до цієї заяви документи, дослідивши при цьому підстави для зарахуванням до вислуги років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру» періодів: навчання на денній формі з 01.09.1994 до 26.06.1997 (2 роки 9 місяців 26 днів) у ПТУ №13; строкової військової служби з 27.11.1998 по 26.04.2000 (1 рік 5 місяців); роботи з 23.11.2004 до 06.07.2005 (8 місяців 10 днів) в Тернопільські обласні дирекції акціонерно-комерційного банку соціального розвитку Укрсоцбанк; роботи з 08.07.2005 до 26.10.2005 (3 місяці 14 днів) в ВАТ Тернопільобленерго; роботи з 07.04.2016 до 20.04.2016 (1 місяць) у філії-Тернопільського обласного управління акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України"; роботи з 10.08.2016 по 15.06.2017 (11 місяців) у Державному комерційному підприємстві "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство"; роботи з 16.06.2017 по 31.07.2017 (2 місяці) в Державні установі "Тернопільська фітосанітарна випробувальна лабораторія держпродспоживслужби"; роботи з 01.08.2017 по 29.07.2019 (2 роки) ТФ ТзОВ Арес-Вест Констракшин Компані, зарахувавши при цьому, до стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років, половину строку навчання в Тернопільській академії народного господарства з 01.09.2000 по 30.06.2004 та з урахуванням правової оцінки, наданої судом в цьому рішенні, прийняти рішення згідно вимог законодавства.

В іншій частині позовних вимог відмовити

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.С. Зеленов