Справа № 640/20211/19
Суддя: Жук Р.В.
Дата ухвалення: 2026-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2026 року м. Київ справа №640/20211/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жука Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Генерального прокурора

про визнання протиправними та нечинними окремих положень порядку,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Генерального прокурора (далі - відповідач) в якому просив суд визнати протиправними та нечинними: положення розділу ІІІ, розділу IV, пункту 5 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генеральної прокурора від 03.10.2019 №221 (далі - Порядок №221) в частині посилання на те, що предметом атестації є оцінка загальних здібностей; підпункт 2 пункту 6 розділу І Порядку №221 щодо включення до атестації етапу складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; пункт 1 розділу IV Порядку №221 в частині допущення до співбесіди лише тих осіб, які набрали за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою за прохідний бал; пункт 10 розділу IV Порядку №221 в частині надання права кадровим комісіям під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження брати до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно); додаток №2 до Порядку №221.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказує, що спірні положення Порядку №221 суперечать Конституції України, Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та, як наслідок, обмежують права працівників прокуратури. Зокрема, на переконання позивача у Порядку №221 протиправно розширено предмет атестації прокурорів, оскільки пункти 12, 13, 16 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» передбачають: складання лише одного іспиту, встановлення прохідного балу один раз, проведення іспиту з метою оцінки професійної компетентності прокурора. Позивач також наголошує, що у розділі IV Порядку №221 встановлюються умови проходження атестації, які обмежують права прокурорів, мають неконкретний характер, надають можливості для зловживань та створюють нові підстави для звільнення прокурора з посади, які не передбачені положеннями Закону України «Про прокуратуру» та Кодексу законів про працю України. Позивач вказує, що форми заяв про переведення на посаду прокурора, визначені у додатку 2 до Порядку №221, суперечать положенням статей 8, 19, 24, 43 та 64 Конституції України, статей 3, 16, 51 Закону України «Про прокуратуру», а також пунктам 7, 18 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Відповідач у відзиві на позовну заяву наголошує, що положення Порядку №221 повною мірою відповідають вимогам Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Зокрема, відповідач вказує, що тестування на загальні здібності та навички включено до процедури атестації прокурорів з метою з`ясування загального рівня їх здібностей, що відповідає вимогам абзацу 4 пункту 13 розділу «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Також відповідач вважає правомірними спірні положення пункту 10 розділу IV Порядку №221 щодо права кадрових комісій під час проведення співбесіди та ухвалення рішення брати до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно), оскільки Порядок №221 передбачає право прокурора на спростування такої інформації. На переконання відповідача, форми заяв про переведення на посаду прокурора, визначені у додатку 2 до Порядку №221, відповідають вимогам, визначеним у Конституції України та чинному законодавства та жодним чином не обмежують право прокурора на оскарження відповідного рішення кадрової комісії.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи інші процесуальні дії у справі.

Одночасно з позовною заявою до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії Порядку №221 та заборони Генеральному прокурору звільняти позивача з посади з підстав неуспішного проходження атестації, непроходження атестації або невчинення інших дій, передбачених Порядком №221, у тому числі, неподання заяви за формою, передбаченою Порядком №221 - до вирішення адміністративної справи по суті.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2019 відмовлено у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2029 відкрите спрощене позовне провадження у справі.

11.12.2019 до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

11.11.2019 до Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

16.12.2019 до Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла заява про зміну адреси для листування: вулиця Олександра Олеся, будинок 3, місто Буча, Бучанський район, Київська область, 08293.

26.12.2019 до Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказує на необґрунтованість доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву.

21.0.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2020 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.02.2020 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Законом України від 13.12.2022 №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

14.12.2022 вказаний Закон України опублікований в газеті «Голос України» №254 та набрав чинності 15.12.2022.

05.12.2023 на адресу Київського окружного адміністративного суду супровідним листом від 29.09.2023 №03-19/27818/23 «Про скерування за належністю справи» надійшли матеріали адміністративної справи №640/20211/19.

05.12.2023 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Жуку Р.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.12.2023 прийнято адміністративну справу №640/20211/19 до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Жука Р.В. та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

25.12.2023 до Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшли додаткові пояснення, де вказано про звільнення позивача з посади та судове оскарження відповідних наказів про звільнення, а також зазначено про наявність окремих думок у справах, які розглядались Верховним Судом щодо звільнення з посад прокурорів.

15.01.2024 до Київського окружного адміністративного суду від представника Офісу Генерального прокурора надійшли додаткові пояснення, де вказано про підтримку в повному обсязі відзиву поданого раніше відзиву Генеральною прокуратурою України.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів, суд встановив такі обставини.

Станом на дату подання позову позивач перебував на посаді першого заступника прокурора Донецької області, що підтверджується копією наказу Генерального прокурора України від 03.04.2014 №538-к.

Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», який набрав чинності 25.09.2019, крім іншого, передбачене запровадження заходів атестації - проведення оцінки відповідності діючих прокурорів критеріям професійної компетентності, доброчесності та професійної етики.

На виконання положень Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», Генеральний прокурор прийняв наказ від 03.10.2019 №221, яким затвердив Порядок проходження прокурорами атестації.

Уважаючи протиправними окремі положення Порядку №221, позивач звернувся до суду з цим позовом.

V. Оцінка суду.

За змістом частин першої та другої статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює підтримання публічного обвинувачення в суді, організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом; організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Відповідно до положень статті 4 Закону України «Про прокуратуру», організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», положення щодо проходження атестації, передбаченої цим розділом, поширюються на прокурорів та слідчих органів прокуратури, які: 1) на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах; 2) на день набрання чинності цим Законом займали посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, але з поважних причин, до яких належать тимчасова непрацездатність, відпустка по догляду за дитиною, відрядження для участі в роботі інших органів на постійній основі тощо, не проходили атестацію; 3) звільнені з органів прокуратури у зв`язку з настанням підстав, передбачених підпунктами 1 і 2 пункту 19 цього розділу, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах; 4) звільнені до набрання чинності цим Законом з органів прокуратури, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. Прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 цього пункту, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.

Відповідно до пункту 9 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Отже, положеннями Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» визначено, що процедура проведення атестації прокурорів визначається Генеральним прокурором у Порядку проходження прокурорами атестації.

У пункті 12 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» визначено, що предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Згідно з пунктом 13 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», атестація прокурорів включає такі етапи: 1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди; 2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання. Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.

Системний аналіз викладених норм права дає підстави для висновку про те, що перелік та кількість етапів атестації прокурорів, визначених у розділі ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» не є вичерпними, а Порядок проходження прокурорами атестації може визначати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації.

Отже, встановлення у Порядку №221 додаткових (інших) етапів атестації, ніж це передбачено положеннями Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», не може вважатись невідповідністю вимогам останнього.

Так, у пункті 5 розділу І Порядку №221 визначено, що предметом атестації прокурорів є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей і навичок); 2) професійної етика та доброчесності прокурора.

Згідно з пунктом 6 розділу І Порядку №221, атестація включає такі етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

При цьому, суд не вбачає підстав вважати, що вимога Порядку №221 щодо складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки є розширенням предмета атестації прокурора, оскільки пункт 12 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» визначає, що предметом атестації є оцінка, крім іншого, професійної компетентності прокурора.

На переконання суду, тестування на загальні здібності та навички не виходить за межі оцінки професійної компетентності прокурора.

Щодо доводів позивача про те, що встановлення додаткового етапу проходження атестації для діючих прокурорів не відповідає положенням статті 24 Конституції України, суд зазначає таке.

Згідно із частинами першою, другою статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Заборона дискримінації гарантується Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованою Україною 17.07.1997, відповідно до статті 14 якої користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Протокол №12 до Конвенції, ратифікований Україною 09.02.2006, розширює сферу дії заборони дискримінації на будь-яке право, що гарантується національним законодавством, навіть якщо таке право не передбачене Конвенцією.

Стаття 1 Протоколу №12 до Конвенції передбачає, що здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява №36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення від 21.02.1997 у справі «Ван Раальте проти Нідерландів», рішення від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 №14-рп/2004).

Для визначення тих чи інших ознак, за якими забороняється дискримінація, доцільно використовувати загальне правило, сформульоване на підставі практики Європейського суду з прав людини: ознаки дискримінації повинні відображати певну «персональну» характеристику (статус), за якою можна відрізнити осіб або групи осіб, та бути достатньо подібними до ознак, які зазначені у відповідних нормах антидискримінаційного законодавства, зокрема бути невід`ємними, вродженими, незалежними від особи та майже або повністю незмінними характеристиками (як, наприклад, колір шкіри, стать, сексуальна орієнтація) або стосуватися визначального для особистої або групової ідентичності вибору (як, наприклад, релігійні або інші переконання, національна приналежність) (рішення у справі «Кьєльдсен, Буск Мадсен і Педерсен проти Данії» від 07.12.1976).

Суд звертає увагу на те, що спірними положеннями Порядку №221 тестування на загальні здібності та навички, як етап проходження атестації, передбачене для всіх без виключення прокурорів, які зобов`язані проходити атестацію.

Крім того, статті 28-36 Закону України «Про прокуратуру» передбачають порядок добору кандидатів на посади прокурорів, а не порядок проходження атестації для діючих прокурорів.

Так, пунктом 4 частини першої статті 29 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що добір кандидатів включає, крім іншого, складання кваліфікаційного іспиту.

За змістом частини першої статті 31 Закону України «Про прокуратуру», кваліфікаційний іспит полягає у виявленні, крім іншого, загальних здібностей кандидатів та наявних практичних навичок, необхідних для роботи на посаді прокурора.

Таким чином, суд не вбачає ознак дискримінації у спірних положеннях Порядку №221 щодо відмінності порядку добору кандидатів на посади прокурорів та порядку проходження атестації для діючих прокурорів.

Отже, суд відхиляє доводи позивача щодо протиправності положень розділу ІІІ, пункту 5 розділу І Порядку №221 у частині посилання на те, що предметом атестації є оцінка загальних здібностей; підпункту 2 пункту 6 розділу І Порядку №221 щодо включення до атестації етапу складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; пункту 1 розділу IV Порядку №221 в частині допущення до співбесіди лише тих осіб, які набрали за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою за прохідний бал.

Крім того, позивач наполягає на протиправності розділу IV Порядку №221, оскільки останній не містить критеріїв, системи оцінки, порядку оцінки виконаного практичного завдання, значення результатів, вимог до мотивування рішення кадрової комісії.

Відповідно до положень пункту 13 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», атестація прокурорів включає, крім іншого, етап - проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Згідно з пунктами 2, 12-15 Порядку №221, до початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками. Співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання. Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання. Співбесіда проходить у формі засідання комісії. Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.

Водночас ні Порядок №221, ні Закон України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» не містять чітких критеріїв, показників дослідження та оцінки інформації, що є необхідною для цілей атестації.

За змістом пункту 5 та підпункту 3 пункту 6 розділу І Порядку №221, встановлення рівня професійної компетентності прокурора та перевірка дотримання ним професійної етики та доброчесності мають різні критерії.

При цьому, суд не підтримує доводи позивача про те, що відповідні положення щодо необхідності кадрової комісії мотивувати свої рішення за певними критеріями повинні бути відображені саме у положеннях Порядку №221.

Натомість, пунктом 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №233 (далі - Порядок №233), рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку про те, що ухвалюючи рішення про неуспішне проходження атестації з підстав недостатнього рівня професійної компетентності прокурора, чи за наявності сумнівів у його доброчесності та професійної етики, комісія має зазначити на чому базуються такі висновки, тобто обґрунтувати своє рішення належним чином.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.10.2021 у справі №640/154/20, від 02.11.2021 у справі № 120/3794/20-а, від 18.11.2021 у справі №640/1598/20, від 04.11.2021 у справі №640/537/20, від 02.12.2021 у справі №640/25187/19, від 16.12.2021 у справі №640/26168/19, від 22.12.2021 у справі № 640/1208/20.

Оскільки діяльність кадрових комісій у межах проведення атестації прокурорів, крім іншого, унормована також і положеннями Порядку №233, суд відхиляє доводи позивача щодо протиправності розділу IV Порядку №221 з огляду на відсутність критеріїв, системи оцінки, порядку оцінки виконаного практичного завдання, значення результатів, вимог до мотивування рішення кадрової комісії.

Суд також відхиляє доводи позивача щодо протиправності пункту 10 розділу IV Порядку №221 з огляду на таке.

Відповідно до пункту 10 розділу IV Порядку №221, фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).

Суд звертає увагу на те, що у пункті 15 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» аналогічно закріплено, що фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності.

Отже, право фізичних та юридичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування звертатись до кадрових комісій з інформацією, яка може свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності - передбачене безпосередньо положеннями Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

При цьому, відповідно до пункту 11 розділу IV Порядку №221, перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення.

За змістом пункту 13 розділу IV Порядку №221, співбесіда прокурора включає, крім іншого, послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання.

Таким чином, під час проходження співбесіди, прокурор має право спростувати інформацію, надану відповідними фізичними та юридичними особами, органами державної влади та органами місцевого самоврядування, висловити свої заперечення, надати відповідні пояснення.

Вказане спростовує доводи позивача про те, що кадрові комісії, керуючись пунктом 10 розділу IV Порядку №221, наділені правом приймати рішення про неуспішне проходження прокурором атестації на підставі неперевірених, недостовірних матеріалів.

Розглянувши доводи позивача щодо протиправності додатку №2 до Порядку №221, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Згідно з пунктом 9 розділу І Порядку №221, атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Додатком 2 до Порядку №221 встановлені форми заяв прокурорів: про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію; про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію; про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

Як вбачається зі змісту вказаних типових форм заяв, останні містять такі положення:

«Зокрема, підтверджую, що я усвідомлюю та погоджуюся, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком, а також за умови настання однієї з підстав, передбачених пунктом 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону, мене буде звільнено з посади прокурора.»;

«Крім того, погоджуюсь із тим, що під час проведення співбесіди та ухвалення рішення кадровою комісію може братися до уваги інформація, отримана від фізичних та юридичних осіб (в тому числі анонімно), яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню.».

При цьому, суд звертає увагу на те, що додаток 2 до Порядку №221 не встановлює нових правових норм, а виключно дублює положення, визначені Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та Порядком №221:

пункт 9 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»: прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: 1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури; 3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію; 4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі;

пункт 10 розділу IV Порядку №221 та пункт 15 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»: фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно); фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності.

За умови чинності вказаних положень Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та Порядку №221, суд не вбачає правових підстав для визнання протиправним додатку №2 до Порядку №221.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відтак, ураховуючи всі доводи, які наведені позивачем у позовній заяві та у додаткових поясненнях, суд зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

VI. Судові витрати.

Відповідно до частин першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жук Р.В.