Справа № 160/34146/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2026-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), в якій позивач просить суд:
05 лютого 2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява, в якій позивач наводить приклад судової практики.
06 лютого 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та повторює доводи раніше поданого відзиву.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
З матеріалів справи судом встановлено та відповідачем не заперечувалося, що позивач проходив військову службу у відповідача в спірний період на посаді офіцера юридичної служби.
Наказом відповідача від 03.06.2024 року №1187 визначено організацію розгортання та роботи пунктів управління відповідача на період ведення бойових дій. Згідно додатку №1 до такого наказу склад основного командного пункту включає в себе секцію юридичної служби, яка включає в себе начальника служби та 3 офіцерів юридичної служби.
Згідно витягу з наказу відповідача від 01.04.2025 року №1194дск затверджено конкретну структуру командних пунктів. В складі таких пунктів передбачено діяльність секції юридичної служби , призначеної для організації правової роботи, спрямованої на правильне застосування та неухильне дотримання та запобігання невиконанню вимог законодавства та норм міжнародного гуманітарного права командуванням у ході планування та ведення бою (бойових дій). Додатком 4 до вищевказаного наказу затверджено персональний склад секції юридичної служби, в т.ч. до такого складу включено позивача (п. 207).
Згідно довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних доля забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 11.11.2025 року №4698/6826 позивач дійсно брав участь у таких заходах у спірний період.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу в належному розмірі, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини врегульовано в т.ч. постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168 (далі Постанова №168), яка застосовується в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин.
За п. 1-2 Постанови №168 виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до п. 2-1 установити, що міністерства та державні органи за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки визначають: особливості виплати додаткової винагороди та винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) особам, зазначеним у пункті 1-1 цієї постанови, та додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1-2 цієї постанови, у тому числі в частині встановлення переліку бойових (спеціальних) завдань та заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, для здійснення такої виплати, з урахуванням завдань, покладених на Збройні Сили, Службу безпеки, Службу зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міністерства оборони, Національну гвардію, Державну прикордонну службу, Управління державної охорони, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, Державну спеціальну службу транспорту.
Пунктом 2 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі Порядок №260) встановленої, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах:
50 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях та заходах).
Перелік цих органів військового управління (управлінь (штабів) угруповань військ (сил)), затверджується Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Наявні матеріали справи, в т.ч. наказ відповідача від 15.07.2025 року №2584, свідчать про те, що зміна розміру додаткової винагороди позивача є результатом зміни оцінки відповідачем обсягу прав позивача на додаткову винагороду певного виду (а не результатом зміни виконуваних позивачем завдань або підрозділу, в складі яких вони виконуються).
Отже, належить перевірити чи має право позивач на додаткову винагороду конкретного розміру та, як наслідок, чи правомірним є результат такої переоцінки відповідача.
Постанова №168 та Порядок №260 однаковим чином визначають найменування перелік відповідних органів керівництва, за виключенням згадки в Порядку №260 словосполучення «до батальйону включно», яке не впливає на вирішення спору в даній справі.

Суд зауважує, що в даній справі не було спірним виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань, що дають право на додаткову винагороду у розмірі 50000,00 грн як таких, відповідач цього не заперечував, в т.ч. не стверджував у відзиві. Отже, позивачем дотримано «функціональний» критерій щодо права на таку додаткову винагороду. Це також вбачається і з того, що сам відповідач визнавав цей критерій дотриманим, виплачуючи позивачу додаткову винагороду у розмірі 50000,00 грн за червень 2025 року (до внесення змін в такий наказ).

З наказу відповідача від 03.06.2024 року №1187 вбачається, що стосовно позивача дотримано «структурний» критерій щодо органу управління, в складі якого позивач виконував бойові (спеціальні) завдання. Це також вбачається і з того, що сам відповідач визнавав цей критерій дотриманим, виплачуючи позивачу додаткову винагороду у розмірі 50000,00 грн за червень 2025 року (до внесення змін в такий наказ).

Отже, позивачем дотримано усіх умов, які є обов`язковими для набуття права на отримання додаткової винагороди у розмірі 50000,00 грн за спірний період.

Жодні змістовні пояснення та заперечення відповідачем з цього питання не надано, в т.ч. попри витребування таких пояснень судом. Вказане належить тлумачити виключно як відсутність таких пояснень.

Адже довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.07.2023 року у справі №813/2901/18.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №520/6006/21.

У спорах правомірності рішень чи діянь тягар доказування покладається саме на суб`єкта владних повноважень, а не на позивача.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.04.2023 року у справі №809/1879/16, 29.03.2023 року у справі №620/19132/21.

На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №520/6006/21.

Отже, в даній справі саме відповідач повинен був довести відсутність обставин, які дають право на додаткову винагороду саме у розмірі 50000,00 грн.

Окремо суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Щодо обґрунтування відповідача, яке походить від відомчого роз`яснення суд зауважує, що листи міністерств, інших органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами у розумінні статті 117 Конституції України, а відтак не є джерелом права відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 року у справі №440/170/20.

Листи - це службова кореспонденція, вони не є нормативно-правовими актами, можуть носити лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не повинні містити нових правових норм, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер. Такі правові норми мають бути викладені виключно у нормативно-правовому акті, затвердженому відповідним розпорядчим документом уповноваженого відповідно до законодавства суб`єкта нормотворення, погодженому із заінтересованими органами та зареєстрованому в органах юстиції в порядку, встановленому законодавством про державну реєстрацію нормативно-правових актів.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 року у справі № 160/12303/19, від 18.07.2019 року у справі №826/2426/16.

Отже, оскільки обсяг прав позивача визначається нормативно-правовими актами, зміст яких в кожній окремій редакції сам по собі є незмінним, вирішення спору здійснюється незалежно від листів Департаменту соціального захисту Міністерства оборони України.

Так само не впливають на висновки суду і інші відомчі документи, наприклад, результати ревізій, службових перевірок та розслідувань тощо.

Визначаючи такий зміст суд констатує, що сам законодавець формулюючи відповідну норму як «штаб військової частини, який здійснює управління» очевидно передбачив, що не йдеться виключно про «штаб військової частини» (штатний, постійно діючий). Адже в зворотному випадку не формулювався б «функціональний» критерій у вигляді словосполучення «який здійснює оперативне (бойове) управління…».

При цьому функціональний критерій для самих військовослужбовців сформульовано раніше шляхом зазначення словосполучення «які виконують бойові (спеціальні) завдання». Тобто, не йдеться про потребу відокремити військовослужбовців одне від одного, оскільки в штабі військової частини згідно розуміння відповідача (який є штатним і постійно діючим) можна відокремити військовослужбовців які виконують бойові (спеціальні) завдання, від тих, які їх не виконують, для цього відсутня потреба в додатковому наданні ознак ще й «штабу».

Тобто, законодавець передбачив формулу: «виконання визначених завдань в штабі визначеної характеристики». Для виду штабу в організаційному розумінні (штатний і постійно діючий чи спеціально утворений) розрізнення відсутнє, використано загальне формулювання «штаб військової частини».

При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Відповідно, для цілей саме права військовослужбовців на додаткову винагороду необхідно зважати не стільки на вид штабу (постійно діючий чи утворений окремо), скільки на його призначення та зміст діяльності чи є він таким, що «здійснює оперативне (бойове) управління…».

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства та у спосіб, що забезпечить ефективний захист прав позивача.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

У зв`язку з перебуванням судді Боженко Н.В. у відрядженні, рішення ухвалено в перший робочий день судді.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168 за період з 01 червня 2025 року по 30 вересня 2025 року у розмірі 50000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168 за період з 01 червня 2025 року по 30 вересня 2025 року у розмірі 50000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань, з урахуванням раніше виплачених сум.

Розподіл судових витрат не здійснювався.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко