Справа № 440/7046/25
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2026-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 р.Справа № 440/7046/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2025 (суддя Р.І. Молодецький, м. Полтава, повний текст складено 03.11.2025) по справі № 440/7046/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області (далі по тексту відповідач, ГУ ДПС у Полтавській області), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, винесені Головним управлінням ДПС у Полтавській області, а саме: № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025 № 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025, № 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025, № 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025.

В обґрунтування вимог адміністративного позову вказує на протиправність та необґрунтованість спірних податкових повідомлень-рішень. Зазначає, що об`єкти нерухомості: будинок АДРЕСА_1 , що розташований за адресою: України, Харківська область, Коломацький район., с. Різуненкове, вулиця Центральна (тип об`єкту будівля промисловості та склади, площа -1622,60 кв.м.); будинок 99Б/2, що розташований за адресою: України, Харківська область, Коломацький район., с. Різуненкове, вулиця Центральна (тип об`єкту будівля промисловості та склади, площа -1515,9 кв.м.); будинок 99Б/3, що розташований за адресою: України, Харківська область, Коломацький район., с. Різуненкове, вулиця Центральна (тип об`єкту будівля промисловості та склади, площа -2258,90 кв.м.); будинок 99Б/8, що розташований за адресою: України, Харківська область, Коломацький район., с. Різуненкове, вулиця Центральна (тип об`єкту будівля промисловості та склади, площа -2187,50 кв.м.), відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК-018-2000, відносяться до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промисловості та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості"). Вказує, що ОСОБА_1 в цих приміщеннях з 2020 року по теперішній час здійснює переробку насіння соняшнику в олію соняшникову і макуху як фізична-особа підприємець. Зазначає, що у контролюючого органу наявна інформація та копії документів на підтвердження приналежності об`єктів, на які визначено податкове зобов`язання, до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промисловості та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості"), про що податковим органом зазначено у спірних податкових повідомленнях-рішеннях. Також, вказує, що позивачем на адресу ГУ ДПС у Полтавській області було направлено відповідну заяву про проведення звірки даних від 05.03.2025 (вхідний ГУ ДПС у Полтавській області від 07.03.2025 № 177717/6/16-31) та надано документи на підтвердження права на застосування пільги, а саме - підпункту 266.2.2 «є» пункту 266.2 статті 266 ПК України. Однак, контролюючий орган повідомив про відсутність у позивача права на застосування такої пільги, зокрема, і з тих підстав, що вищезазначені об`єкти нежитлової нерухомості передані в користування ТОВ «Василенків Хутір», що порушує умови звільнення об`єктів від оподаткування відповідно до положень підпункту 266.2.2 «є» пункту 266.2 статті 266 ПК України (лист від 19.03.2025 за № 7485/6/16-31-24-08-08).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2025 по справі № 440/7046/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, Полтава, Полтавська область, 36000, ) про визнання протиправними та скасування рішень, задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Полтавській області форма «Ф»: № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025 № 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025, № 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025, № 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 12112,00 (дванадцять тисяч сто дванадцять гривень нуль копійок) та судові витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень нуль копійок).

Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі та порушення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2025 по справі № 440/7046/25 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивачу у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень за 2018 рік та виключення зі списків на нарахування податку на наступні роки таких об`єктів нежитлової нерухомості: споруда за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 1515,9 кв.м.; споруда за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1622,6 кв.м.; споруда за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 2187,5 кв.м.; споруда за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 2258,9 кв.м. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду по справі №440/3566/19 задоволено адміністративний позов в частині оскарження податкових повідомлень-рішень та визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення по вищевказаних об`єктах нерухомого майна, як таких, по яким ОСОБА_1 (позивач) має право на застосування податкової пільги, передбаченої п.п.266.2.2 «є» п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду залишено без задоволення апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду - без змін. ГУ ДПС у Полтавській області було виконано рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.12.2019 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17.06.2020 по справі №440/3566/19. Зазначає, що водночас позов ОСОБА_1 був задоволений частково, а саме: розглядаючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача виключити з переліку об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на наступні роки вищезазначені об`єкти нерухомого майна, суд вказував на неможливість їх задоволення, з огляду на відсутність у суду повноважень здійснювати регулювання податкових відносин на майбутнє.

Звертає увагу, що, відповідно до положень п.п. 266.2.2 «є» п. 266.2 ст. 266 ПК України, не є об`єктами оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B - F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Вказує, що, відповідно до Інформаційних систем органів ДПС, дані про експлуатацію в господарській діяльності вищезазначених об`єктів нежитлової нерухомості не зареєстровано у відомостях про об`єкти оподаткування платника податків. Також, встановлено, що вищезазначені об`єкти нежитлової нерухомості передані в користування ТОВ «Василенків хутір», що порушує умови звільнення об`єктів від оподаткування відповідно до положень п.п. 266.2.2 «є» п. 266.2 ст. 266 ПК України. Крім того, ГУ ДПС у Полтавській області після отримання від ГУ ДПС у Харківській області Рішення Різуненківської сільської ради за 2020-2023 роки про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до ІКС «Податковий блок» внесено ставки по об`єктах, по яким були відсутні внесені ставки податку, встановлені Різуненківською сільською радою, проведено коригування даних, відображених в інформаційній системі органів ДПС в частині зміни типу об`єктів нерухомого майна в порівнянні з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно. Також, на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесено дані щодо наявної нежитлової будівлі загальною площею 1656,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_6 , відомості про яку були відсутні в інформаційній системі органів ДПС.

Відтак, за результатами вжитих заходів ОСОБА_1 донараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020-2024 роки та сформовано податкові повідомлення-рішення від 13.11.2024, від 17.12.2024 та від 17.03.2025, які підлягають сплаті відповідно до норм п.п. 266.10.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу зазначив, що сума витрат на послуги адвоката є надмірною, не відповідає критерію розумності їхнього розміру, обсягу фактично наданих послуг та їх складності, а також є необґрунтованою, оскільки вказані послуги не потребують значної кількості часу.

Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2025 по справі № 440/7046/25 без змін.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець 04 листопада 2002 року, перебуває на обліку в ГУ ДПС у Полтавській області, основним видом економічної діяльності є виробництво олії та тваринних жирів (код КВЕД 10.41), що підтверджується відомостями витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 15.05.2025 (а.с. 39 (зворот), т.1).

ОСОБА_1 також є єдиним засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Василенків хутір», зареєстрованого 28.02.2007, основним видом економічної діяльності якого є виробництво олії та тваринних жирів (код КВЕД 10.41), що підтверджується відомостями витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 19.03.2020 та Статутом товариства з обмеженою відповідальністю (а.с. 101-103,104-123, т.2).

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 отримані свідоцтва від 05.12.2006 про присвоєння товару ідентифікаційного номера в міжнародній системі EAN*UCC на товар: олія соняшникова, а 05.02.2007 ОСОБА_1 отриманий висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи щодо об`єкту експертизи: олія соняшникова в асортименті (а.с. 168-174, т.2).

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 подані до ГУ ДПС у Полтавській області звітні податкові декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2020-2024 роки, в яких, зокрема, задекларовані види підприємницької діяльності у звітному періоді за кодом згідно з КВЕД 10.41: виробництво олії та тваринних жирів (а.с. 133-149, т.2).

ОСОБА_1 є власником об`єктів нерухомого майна, нежитлових приміщень:

"Будівля складу" - АДРЕСА_7 , площа 1622,6 кв.м., що підтверджується: свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_2 від 23.02.2007 (а.с. 92-93, т.1), Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.11.2024 (а.с. 42 (зворот), т.1) та технічним паспортом від 22.02.2007 (а.с. 134-137, т.1);

"Будівля олійного цеху" - АДРЕСА_3 , площа 1515,9 кв.м., що підтверджується: свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_3 від 23.02.2007 (а.с. 90-91, т.1), Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.11.2024 (а.с. 43, т.1) та технічним паспортом від 22.02.2007 (а.с. 130-133, т.1);

"Будівля зерноскладу" - АДРЕСА_5 , площа 2258,9 кв.м., що підтверджується: свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_4 від 26.02.2007 (а.с. 88-89, т.1), Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.11.2024 (а.с. 44, т.1) та технічним паспортом від 22.02.2007 (а.с. 126-129, т.1);

"Зерносклад. Критий тік. Комора" - АДРЕСА_4 , площа 2187,5 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_5 від 23.02.2007 (а.с. 94-95, т.1), Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.11.2024 (а.с. 43 (зворот), т.1) та технічним паспортом від 22.02.2007 (а.с. 138-144, т.1).

02.01.2012 між ОСОБА_1 , фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Василенків хутір» укладений договір про співпрацю, згідно з умовами якого кожна зі сторін надає іншій стороні у користування майно (автотранспорт, виробничі приміщення, обладнання) для необхідної виробничої діяльності, яке належить кожній із сторін за правом приватної власності (а.с. 36-37, т. 2).

Відповідно до акту обстеження технічного стану нерухомого майна, складеного Коломацьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації від 20.09.2019 № 66, та акту обстеження технічного стану нерухомого майна від 24.02.2025, складеного Малим комунальним підприємством технічної інвентаризації, вказані об`єкти нерухомості, відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК-018-2000, відносяться до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промисловості та склади", клас 1251 "Будівлі промисловості"). Також вказаними актами встановлено, що ОСОБА_1 в цих приміщеннях переробляє насіння соняшнику в олію соняшникову і макуху (а.с. 37-38, т.1).

Відповідно до відповіді Малого комунального підприємства технічної інвентаризації (МКПТІ) Харківської області від 12.09.2025 № 38, об`єкти, що обстежувалися, згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК-018-2000, відносилися до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промисловості та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості"), що з 01.01.2024 відповідає коду 125 «Промислові та складські будівлі» класифікатора будівель і споруд НК 018:2023 (а.с. 70-77, т.2).

Згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, ГУ ДПС у Полтавській області винесені наступні податкові повідомлення-рішення форми «Ф»:

№ 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2023 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 108714,20 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2023 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 101565,30 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2023 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 151346,30 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2023 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 146562,50 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2022 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 105469,00 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2022 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 98533,50 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2022 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 146828,50 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2022 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 142187,50 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2021 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 97356,00 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2021 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 90954,00 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2021 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 135534,00 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2021 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 131250,00 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2020 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 70249,11 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2020 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 65629,63 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2020 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 97797,19 грн.;

№ 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2020 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 94705,99 грн.;

№ 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2024 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 115204,60 грн.;

№ 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2024 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 107628,90 грн.;

№ 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2024 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 160381,90 грн.;

№ 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2024 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 155312,50 грн. (а.с. 77-87, т.1).

Позивачем на адресу ГУ ДПС у Полтавській області направлено заяву від 05.03.2025 про проведення звірки даних (вхідний ГУ ДПС у Полтавській області від 07.03.2025 № 177717/6/16-31) та надано документи на підтвердження права на застосування пільги згідно з підпунктом 266.2.2 «є» пункту 266.2 статті 266 ПК України (а.с. 65-69, т.1).

19.03.2025 Головним управлінням ДПС у Полтавські області позивачу надана відповідь № 7485/6/16-31-24-08-08, якою повідомлено, що податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, від 13.11.2024 та від 17.12.2024 підлягають сплаті відповідно до норм п.п. 266.10.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України (а.с. 46-48, т.1).

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з протиправності спірних податкових повідомлень-рішень та зазначив, що відповідачем не доведено існування обставин, з якими ПК України пов`язує відсутність підстав вважати належне позивачу майно таким, що не є об`єктом оподаткування відповідно до положень підпункту 266.2.2 «є» пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, отже і про відсутність у ОСОБА_1 права на звільнення від обов`язку щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до підпункту 266.2.2 «є» пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України (пункт 1.1 статті 1 ПК України).

Згідно з пунктом 10.1 статті 10 ПК України, до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок.

Платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом (пункт 15.1 статті 15 ПК України).

Відповідно до статті 265 ПК України, податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Статтею 266 ПК України регламентовано елементи податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з підпунктами 266.1.1, 266.2.1 пунктів 266.1, 266.2 статті 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

За приписами підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпункт 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає, що об`єктами нежитлової нерухомості є будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Приписи підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України у взаємозв`язку з положеннями підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України дають підстави для висновку, що до об`єктів нежитлової нерухомості як об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належать саме будівлі та їх складові частини.

Із змісту наведених норм також слідує, що виникнення у платника податків обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, законодавець пов`язує із володінням таким платником на праві власності тим нерухомим майном, яке визначене податковим законом як об`єкт оподаткування.

Як передбачено у пункті 30.1 статті 30 ПК України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Згідно з пунктом 30.2 статті 30 ПК України, підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.2.2 «є» пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції, чинній до 22 травня 2020 року), не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд.

Так, 23 травня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16 січня 2020 року № 466-IX (далі по тексту - Закон № 466).

У зв`язку з цим підпункт 266.2.2 «є» пункту 266.2 статті 266 ПК України викладений у редакції, відповідно до якої не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

У 2024 році до цієї норм також внесені зміни, згідно з якими не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Відтак, за правилами підпункту 266.2.2 "є" пункту 266.2 статті 266 ПК України, підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Окрім того, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті 266.2.2 "є" пункту 266.2 статті 266 ПК України, законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Також, сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості, не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

У постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 820/3556/17 Верховний Суд вказав, що сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування. Законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Верховний Суд у постанові від 16 січня 2025 року у справі № 500/4582/22 зазначив, що, обираючи за вихідне поняття "промисловість", у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, в яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Отже, у цьому контексті необхідною умовою для цілей підтвердження права на неоподаткування об`єкта нерухомості податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як і до, так і після набрання чинності Законом № 466, є встановлення використання такого об`єкта в господарській промисловій діяльності.

Водночас, застосування підпункту 266.2.2 «є» пункту 266.2 статті 266 ПК України після набрання чинності Законом № 466 передбачає наявність двох умов, перша з яких об`єкт нерухомості (будівля промисловості) віднесений до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) відповідного Класифікатора будівель і споруд та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку, друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507, чинного до 01.01.2024, будівлі промисловості (цей клас включає криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та т. ін. за їх функціональним призначенням) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

Таким чином, до будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які, відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Наказом Міністерства економіки України від 16 травня 2023 року № 3573 затверджений та набрав чинності з 01.01.2024 Національний класифікатор НК 018:2023 «Класифікатор будівель і споруд», який розроблено на заміну ДК 018 2000 та гармонізовано з Класифікацією типів споруд Євростату (Classification of Types of Constructions СС, 1998). У НК 018:2023 здійснено адаптацію категорій до норм чинного законодавства у сфері містобудування.

Згідно з Національним класифікатором НК 018:2023, до підрозділу 12 «Нежитлові будівлі» групи 125 «Промислові та складські будівлі» класу 1251 належать Промислові будівлі. Цей клас включає: - будівлі, що використовуються для промислового виробництва, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні тощо. Клас 1252 «Резервуари, силоси та склади» включає: - резервуари та ємності; - резервуари для нафти та газу; - силоси для зерна, цементу та інших сухих продуктів; - холодильники та спеціальні склади. Цей клас включає також: - складські майданчики.

ОСОБА_1 є власником об`єктів нерухомого майна, нежитлових приміщень: Будівлі складу; Будівлі олійного цеху; Будівлі зерноскладу; Зерноскладу. Критий тік. Комора, що підтверджується свідоцтвами про право власності, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та технічними паспортами.

Згідно з актом обстеження технічного стану нерухомого майна, складеним Коломацьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації від 20.09.2019 № 66, та актом обстеження технічного стану нерухомого майна від 24.02.2025, складеним Малим комунальним підприємством технічної інвентаризації, вказані об`єкти нерухомості відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК-018-2000 відносяться до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промисловості та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості"). За відповіддю Малого комунального підприємства технічної інвентаризації (МКПТІ) Харківської області від 12.09.2025 № 38, об`єкти, що обстежувалися, згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК-018-2000, відносилися до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промисловості та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості"), що з 01.01.2024 відповідає коду 125 «Промислові та складські будівлі» класифікатора будівель і споруд НК 018:2023.

Що стосується визначення підприємств промисловими, то такими вважаються підприємства, які відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530, відносяться до секцій: B "Добувна промисловість та розроблення кар`єрів"; C "Переробна промисловість", зокрема, виробництво харчових продуктів, напоїв, тютюнових виробів, текстильне виробництво, виробництво шкіри, виробів зі шкіри та інших матеріалів, виробництво паперу та паперових виробів, поліграфічна діяльність, тиражування записаної інформації, виробництво олії та тваринних жирів тощо; D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря"; E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами"; F "Будівництво".

Отже, такий вид економічної діяльності, як виробництво олії та тваринних жирів, код: 10.41, який є основним видом господарської діяльності позивача, як фізичної особи-підприємця, класифікується у секції С КВЕД ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530.

У цій справі сторони не мають спору, а відповідач не спростовував з посиланням на належні та допустимі докази того факту, що об`єкти нерухомості, що, за його твердженням, є об`єктами оподаткування, мають статус будівель промислового призначення відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, який втратив чинність 01.01.2024, та розробленого на його заміну Національного класифікатора НК 018:2023 «Класифікатор будівель і споруд», який набрав чинності з 01.01.2024. Відповідач також не заперечував того, що основний вид господарської діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 класифікується у секції С КВЕД ДК 009:2010.

Таким чином, об`єкти нерухомості (будівлі промисловості), які належать ОСОБА_1 на праві власності, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) відповідного Класифікатора будівель і споруд, а основна діяльність позивача, як фізичної особи-підприємця, класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010.

Контролюючий орган стверджує про відсутність підстав поширити на позивача норми підпункту 266.2.2 "є" пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки відсутня експлуатація в господарській діяльності позивача вищезазначених об`єктів нежитлової нерухомості, які передані в користування ТОВ «Василенків хутір», що порушує умови звільнення об`єктів від оподаткування відповідно до підпункту 266.2.2 «є» пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Разом з тим, на підтвердження використання позивачем згадуваних об`єктів нерухомого майна при здійсненні основної економічної діяльності: виробництво олії та тваринних жирів (код КВЕД 10.41), який класифікується у секції С КВЕД ДК 009:2010, позивачем надані до суду копії: прийнятих контролюючим органом звітних податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2020-2024 роки, в яких, зокрема, задекларовані загальна сума доходу від здійснення підприємницької діяльності у звітному періоді за кодом згідно з КВЕД 10.41: виробництво олії та тваринних жирів; отриманих позивачем свідоцтва від 05.12.2006 про присвоєння товару ідентифікаційного номера в міжнародній системі EAN*UCC на товар: олія соняшникова та висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи щодо об`єкту експертизи: олія соняшникова в асортименті; акту обстеження технічного стану нерухомого майна, складеного Коломацьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації від 20.09.2019 № 66, та акту обстеження технічного стану нерухомого майна від 24.02.2025, складеного Малим комунальним підприємством технічної інвентаризації, в яких у тому числі зазначено, що ОСОБА_1 в цих приміщеннях переробляє насіння соняшнику в олію соняшникову і макуху.

У матеріалах справи міститься надана представником позивача копія договору про співпрацю, укладеного 02 січня 2012 року між громадянином ОСОБА_1 , фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Василенків хутір» (а.с. 36-37, т. 2).

Відповідно до пункту 1.1. цього договору, сторони підтверджують, що інтересам кожної з них відповідає спільне і узгоджене співробітництво у сфері ведення підприємницької діяльності виробництво олії та тваринних жирів, складське господарство (зберігання сільськогосподарської продукції).

В пункті 2.2. погоджено умову, що кожна зі сторін надає іншій стороні у користування майно (автотранспорт, виробничі приміщення, обладнання) для необхідної виробничої діяльності, яке належить кожній із сторін за правом приватної власності. При цьому, за пунктом 2.2. Договору про співпрацю конкретні види і форми співпраці сторін, а також можливе залучення ресурсів для досягнення спільних і власних цілей оговорюється сторонами окремо, шляхом укладання відповідних договорів та угод.

Водночас договір про співпрацю від 02.01.2012 не містить умов, яке саме індивідуально визначене нерухоме майно передається у користування кожній з його сторін для необхідної виробничої діяльності.

Згідно з підпунктом 266.2.2 "є" пункту 266.2 статті 266 ПК України, не будь-яка передача у користування будівлі промисловості, віднесеної до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, позбавляє права на пільгу, встановлену наведеною нормою ПК України, а лише здача їх власниками такої нежитлової нерухомості в оренду, лізинг, позичку.

Відповідач, обґрунтовуючи твердження про відсутність у ОСОБА_1 права на пільгу, встановлену підпунктом 266.2.2 "є" пункту 266.2 статті 266 ПК України, посилаючись на ті обставини, що нерухоме майно передане в користування ТОВ «Василенків хутір», належних та допустимих доказів того, що нежитлова нерухомість, яка перебуває у власності позивача, а саме: "Будівля складу", "Будівля олійного цеху", "Будівля зерноскладу", "Зерносклад. Критий тік. Комора", здана їх власником в оренду, лізинг або позичку, не надав.

Водночас сам по собі факт укладення договору про співпрацю від 02 січня 2012 року між громадянином ОСОБА_1 , фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Василенків хутір», не свідчить, що об`єкти нерухомості: "Будівля складу", "Будівля олійного цеху", "Будівля зерноскладу", "Зерносклад. Критий тік. Комора", не використовуються позивачем за призначенням у його господарській діяльності, як фізичної особи-підприємця, основна діяльність якого класифікується у секції С КВЕД ДК 009:2010.

Відтак, враховуючи вищевикладене та з огляду на зміст норми частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, а суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не доведено існування обставин, з якими ПК України пов`язує відсутність підстав вважати зазначене вище належне позивачу майно таким, що не є об`єктом оподаткування відповідно до положень підпункту 266.2.2 «є» пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, отже, і про відсутність у ОСОБА_1 права на звільнення від обов`язку щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до підпункту 266.2.2 «є» пункту 266.2 статті 266 ПК України.

З огляду на викладене, відповідач не довів суду правомірність прийнятих ним податкових повідомлень-рішень форма «Ф»: № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 13.11.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 1-1601-UA0090466 від 17.12.2024, № 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025 № 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025, № 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025, № 0-1601-UA0090466 від 17.03.2025, у зв`язку з чим колегія суддів, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, дійшла висновку, що оскаржувані рішення прийняті відповідачем не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, та необґрунтовано, а тому такі є протиправними та такими, що належить скасувати.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 ..

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 16 КАС України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI), договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При цьому, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №200/9888/19-а Верховний Суд виклав висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України в контексті ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що відповідно до частини шостої статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19, від 30 червня 2022 року у справі №640/1175/20, від 11серпня 2022 року у справі №300/2050/19.

З матеріалів справи судом встановлено, що на підтвердження розміру понесених судових витрат у сумі 23500,00 грн. позивачем були подані:

- ордер на надання правової допомоги від 16.04.2025 серії ВІ № 1296120;

- договір про надання правової допомоги від 11 лютого 2025 року № 11/02/25, предметом якого згідно з пунктом 1.1. є надання юридичної (правничої) допомоги з питань, пов`язаних із оподаткуванням Клієнта, в тому числі, але не виключно, щодо визначення бази оподаткування (об`єктів оподаткування), нарахування, застосування пільг з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскарження рішень та дій Головного управління ДПС у Полтавській області та Головного управління ДПС у Харківській області в адміністративному та судовому порядку, та з інших питань щодо захисту прав і законних інтересів Клієнта;

- акт № 1 прийому-передачі наданих юридичних послуг від 20.10.2025, що є додатком № 1 до договору № 11/02/25 від 11 лютого 2025 року, яким сторони стверджують, що послуги надані якісно та у встановлений строк на загальну суму 23 500,00 грн. (двадцять три тисячі п`ятсот гривень) та розрахунок проведено частково;

- попередній розрахунок судових витрат від 15.05.2025 всього на суму 12000 грн., з них за підготовку та подання до суду адміністративного позову 7000 грн., підготовка відповіді на відзиви на позовну заяву 2000 грн.;

- розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу до акту № 1 прийому-передачі наданих юридичних послуг від 20.10.2025, відповідно до якого фактично сплачено 12000 грн., залишок до сплати 11500 грн., всього 23500 грн.;

- платіжну інструкцію № 2 від 15.05.2025 про сплату 12000 грн. 00 коп. за надання правничої допомоги згідно з договором № 11/02/25 від 11 лютого 2025 року.

Таким чином, наданими до суду доказами підтверджується фактичне понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 23000,00 грн..

Оцінивши обставини цієї справи та надані позивачем докази у їх сукупності, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу в цій справі до 10000,00 грн., з яким погоджується і колегія суддів.

Вказана сума, на переконання суду апеляційної інстанції, є цілком обґрунтованою, реальною та співмірною правовідносинам, які були досліджені у межах цієї справи.

При цьому, колегія суддів враховує, що відповідачем в апеляційній скарзі не вказано розміру витрат на правничу допомогу, яку він вважає обґрунтованою, а також не наведено конкретних доводів, а не загальних посилань, які б дійсно свідчили про неспівмірність визначеної судом першої інстанції суми витрат на правничу допомогу зі складністю справи, характером та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін (п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2025 по справі № 440/7046/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді Я.М. Макаренко Т.С. Перцова