Справа № 380/15479/25
Суддя: Морська Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2026-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2026 рокусправа № 380/15479/25

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Морської Галини Михайлівни, розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області (адреса: вул. Івасюка, 8,с. Малехів,Львівський р-н, Львівська обл.,80383) (далі - відповідач 1), Державної служби України з безпеки на транспорті (адреса: вул. Антоновича, 51, м. Київ, 03150) (далі - відповідач 2), в якому просить: визнати протиправною та скасувати постанову відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністратвино-господарського штрафу від 23.04.2025 №ПШ111344.

Ухвалою від 01.08.2025 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 15.08. 2025 відкрите спрощене провадження у справі без виклику сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 квітня 2025 року ОСОБА_1 надійшла постанова № ПШ 111344 від 23.04.2025 відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування до неї адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17 000,00 грн, винесена за результатами розгляду Акта проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № АР 091628 від 20.03.2025.

Згідно з Актом посадовою особою відповідача 2 проведено рейдову перевірку транспортного засобу марки MERCEDES-BENS, державний номерний знак НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , водієм якого на момент перевірки був ОСОБА_2 .

Як зазначено в Акті, під час перевірки виявлено порушення вимог ст. 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та в Наказі Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 № 385 здійснення водієм вантажних перевезень (води) за відсутності товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж, відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа на транспортний засіб. Також в Акті вказано, що транспортний засіб MERCEDES-BENS, державний номерний знак НОМЕР_1 , належить ОСОБА_1 .

Під час розгляду Акта, що відбувся 20.03.2025 о 10:35 год в приміщенні відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області, позивачка пояснила, що сама по собі належність на праві власності автомобіля марки MERCEDES-BENS, державного номерного знаку НОМЕР_1 позивачці не може бути підставою для притягнення її до відповідальності, передбаченої абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки відповідач не надав належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки 20.03.2025 ОСОБА_1 на зазначеному транспортному засобі надавала послуги з перевезення вантажів на замовлення та, що вона є автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ.

Стверджує, що на час складання Акту перевірки "№ АР 091628 від 20.03.2025, так і на момент прийняття оскаржуваної постанови № ПШ111344 від 23.04.2025 позивачка не була суб`єктом господарювання.

За результатами розгляду Акту стосовно Позивачки винесено постанову № ПШ111344 від 23.04.2025 про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17 000,00 грн.

Позивачка вважає, що зазначена постанова прийнята протиправно, з порушенням норм законодавства про автомобільний транспорт та має бути скасована.

Із вказаних підстав просить суд задовольнити позов.

Відповідач надіслав суду відзив, у якому заперечив проти задоволення позову, мотивуючи тим, що відповідно до пунктів 3, 4 Порядку № 422, 20 березня 2025, на автомобільній дорозі Н-13 Київ-Самбір-Ужгород 63 км + 200 км, старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області здійснено перевірку транспортного засобу марки MERCEDES-BENS, номерний знак НОМЕР_3 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , який належить позивачці ОСОБА_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

При здійсненні перевірки посадовою особою Укртрансбезпеки було виявлено, що на момент перевірки документи, визначені статтею 48 Закону № 2344-ІІІ, відсутні товарно-транспортна накладна або інший, визначений законодавством документ на вантаж, протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

Не обладнано тахографом відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу передбачений п. 3.3. Наказу МТЗУ № 385 від 24.06.2010р., у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» ч. 1 абз. 3 перевезення вантажів за відсутністю на момент проведення перевірки документів визначених ст. 48 цього Закону. За результатами рейдової перевірки складено Акт № АР 091628.

Пункт 6.1. Положення № 340, передбачає обов`язок автомобільного перевізника використовувати при перевезенні вантажів лише автомобіль, що обладнаний повіреним та діючим тахографом, а водія мати відповідні документи, які підтверджують його використання та повірку. Разом з цим, відповідно до пункту 1.3. Положення №340 Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Згідно свідоцтва НОМЕР_2 про реєстрацію транспортного засобу марки MERCEDES-BENS, державний реєстраційний знак НОМЕР_3 належить ОСОБА_1 . Отже, враховуючи те, що товарно-транспортна накладна взагалі не була надана водієм, транспортний засіб відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить позивачці та під час перевірки водієм не було надано жодного договору про оренду транспортного засобу, який перевірявся уповноваженими особами було правильно визначено належного перевізника.

Позивачкою і до позовної заяви не долучено таку товарно-транспортну накладну, рівно як доказів на підтвердження передання транспортного засобу в користування іншій особі. Отже, наведене у своїй сукупності свідчить про законність застосування до ОСОБА_1 постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ 111344 від 23.04.2025 року.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, відповідач наполягає, що доводи та твердження позивачки не підтверджують факту порушення Укртрансбезпекою законодавства про автомобільний транспорт, а постанова № 111344 від 23.04.2025 щодо ОСОБА_1 про застосування адміністративно-господарського штрафу є правомірною та такою, що відповідає вимогам законодавства України, а відтак не підлягає скасуванню.

Із вказаних підстав просить суд відмовити у задоволенні позову.

Позивачка надіслала відповідь на відзив, у якій стверджує: «…що доводи відповідача-2 про те, що перевізником виступає позивач, ґрунтується лише на тому, що автомобіль, яким здійснювалось перевезення зареєстровано за позивачкою ОСОБА_1 . Водночас, як було зазначено в позовній заяві, вказаний автомобіль позивачкою було передано ОСОБА_2 , про що свідчить наявність у водія при проведенні перевірки відповідного свідоцтва про реєстрацію даного транспортного засобу. Актом № АР091628 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 20 березня 2025 року, зафіксовано загальні відомості про автомобіль (марка, номерний знак), серія і номер свідоцтва про реєстрацію, дані про водія.

Однак, в акті не вказано інформацію про вантаж, хто є його відправником та одержувачем, відсутні пояснення водія про те від кого та куди він здійснює перевезення. Крім цього, із формулювання, зазначеного в акті: «при здійсненні вантажних перевезень (вода)…», неможливо зрозуміти, який саме вантаж перевозився, чи взагалі мало місце перевезення будь-якого вантажу. При цьому, факт передачі такого автомобіля в користування може бути підтверджено наявністю відповідного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та не вимагає від особи оформляти будь-які додаткові документи.

З акту перевірки слідує, що на момент проведення перевірки керування транспортним засобом марки MERCEDES-BENS, номерний знак НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , який належить позивачці ОСОБА_1 , здійснював водій ОСОБА_2 .

Отже, на момент здійснення рейдової перевірки 20.03.2025 автомобіль марки MERCEDES-BENS, номерний знак НОМЕР_1 хоч і належав позивачці на праві власності, проте перебував у користуванні ОСОБА_2 , який і керував вказаним транспортним засобом.

Сама по собі належність на праві власності автомобіля марки MERCEDES-BENS, номерний знак НОМЕР_1 не може бути підставою для притягнення позивачки до відповідальності, передбаченої абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки відповідач не надав належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки 20.03.2025 позивачка на зазначеному транспортному засобі надавала послуги з перевезення вантажів на замовлення та, що вона є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».

Відтак, як на час складання акту перевірки від 20.03.2025, так і на момент прийняття оскаржуваної постанови від 23.04.2025 позивачка не була суб`єктом господарювання, про що свідчить, зокрема, відсутність записів у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Крім того, твердження представника відповідача-2 про те, що у позивачки була можливість надати відповідні заперечення, пояснення та докази до моменту винесення постанови, з моменту скоєння правопорушення не відповідають дійсності, оскільки лист від 01.04.2025 № 29312/33/24-25, яким повідомлялося, що розгляд відбудеться 23.04.2025, позивачкою не було отримано. Як вбачається з трек-коду №446 з цього листа, він повернувся до свого адресата через закінчення встановленого терміну зберігання. Про те, що розгляд справи вже відбувся 23 квітня 2025 року, за результатами чого було винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ111344 позивачка довідалася з листа №2332/33/23-25 від 02 червня 2025 року…».

Відповідач надіслав заперечення на відповідь на відзив та зазначив, що відповідно до наведеного у статті 1 Закону №2344-ІІІ визначення, автомобільними перевізниками є, зокрема, фізичні особи які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Тому Позивач, на момент перевірки, в розумінні статті 1 Закону №2344-ІІІ є автомобільним перевізником, тому на неї поширюються вимоги цього Закону щодо наявності законодавчо визначених при здійсненні вантажних перевезень документів і щодо притягнення до відповідальності у разі порушення таких вимог. Доводи Позивача стосовно відсутності статусу суб`єкта господарювання не звільняє від відповідальності, передбаченої Законом №2344-III.

Зазначає: «…06.04.2025, позивачці було направлено повідомлення про розгляд матеріалів справи про порушення (запрошення на розгляд) № 29312/33/24-25 від 01.04.2025 року, однак позивачка проігнорувала вказане запрошення та не прибула на розгляд матеріалів справи про порушення, хоча була заздалегідь повідомлена про такий розгляд.

Відповідно до п. 6.1. Положення № 340 та пункт 3.3 Інструкції № 385 передбачають обов`язок автомобільного перевізника використовувати при перевезенні вантажів лише автомобіль, що обладнаний повіреним та діючим тахографом, а водія мати відповідні документи, які підтверджують його використання та повірку. Разом з цим, відповідно до пункту 1.3. Положення №340 його вимоги поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами. Оскільки позивачка здійснювала внутрішні вантажні перевезення, а тому на неї поширювалися наведені положення законодавства.

Щодо заяв позивачки стосовно передання транспортного засобу в користування водія, зазначим, що статтею 48 Закону № 2344-ІІІ, визначено, що транспортний засіб повинен використовуватись автомобільним перевізником на законних підставах, разом з цим Верховним Судом в Постанові від 13.03.2025 року, № 120/10641/22, вказано, що « 43. Законними підставами використання транспортного засобу є використання транспортних засобів, які належать перевізнику на праві власності або згідно права користування, яке опосередковується укладенням відповідних договорів.».

Наведене у своїй сукупності свідчить про законність застосування до позивачки постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ № 111344 від 23.04.2025 року, а всі наведені доводи позивачки спрямовані лише на ухилення від відповідальності визначеної законом.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної служби з безпеки на транспорті та її територіальних органів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 20.05.2013 (далі Порядок № 422), 20 березня 2025, на автомобільній дорозі Н-13 Київ-Самбір-Ужгород 63 км + 200 км, старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області здійснено перевірку транспортного засобу марки MERCEDES-BENS, державний номерний знак НОМЕР_3 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , який належить позивачці ОСОБА_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

За результатами рейдової перевірки складений Акт № АР 091628 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 20.03.2025 року.

Згідно з Актом посадовою особою відповідача 2 проведено рейдову перевірку транспортного засобу марки MERCEDES-BENS, державний номерний знак НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , водієм якого на момент перевірки був ОСОБА_2 .

Зі змісту акта перевірки слідує, що, водій транспортного засобу марки МЕКСЕБЕ8-ВЕМ8, номерний знак НОМЕР_1 , надав для перевірки посадовим особам Укртрансбезпеки: посвідчення водія серії НОМЕР_4 від 11.04.2006р.; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки МЕКСЕОЕ8-ВЕН8, номерний знак НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 .

У акті зазначено, що під час перевірки виявлено порушення ст.ст. 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», положення Інструкції, затвердженої наказом МТЗУ № 385 від 24.06.2010, зокрема при здійсненні вантажних перевезень (вода) перевізник не забезпечив водія ОСОБА_2 оформленою товарно-транспортною накладною, або іншим документом передбаченим законодавством, відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа на транспортний засіб. У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» абзац З частина 1 перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 цього Закону. Також в Акті вказано, що транспортний засіб MERCEDES-BENS, державний номерний знак НОМЕР_1 , належить ОСОБА_1 .

Водій зі змістом акту № АР 091628 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом від 20.03.2025 ознайомився, копію отримав.

Під час розгляду Акта, що відбувся 20.03.2025 о 10:35 год в приміщенні відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області, позивачка пояснила, що не є автомобільним перевізником, не займається підприємницькою діяльністю, а тому не є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт в розумінні Закону і не може нести відповідальність, передбачену абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону.

23.04.2025 в.о. заступника начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті Ліною Ярулліною розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт, прийняла постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 111344, відповідно до якої за порушення вимог статей 39, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», постановлено стягнути з ОСОБА_1 адміністративно-господарський штраф на суму 17000,00 грн, згідно якою позивачкою, як автомобільним перевізником, допущено порушення вимог ст. 48 Закону відсутність на момент перевірки товарно-транспортної накладної, протоколу перевірки та адаптації тахографа на транспортний засіб або іншого визначеного законодавством документа на вантаж, відповідальність за яке передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Позивачка вважає зазначену постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу протиправною та такою, що підлягає скасуванню виходячи з наступного. ОСОБА_1 отримала повідомлення про розгляд справи після її розгляду, що позбавило її можливості надати докази своєї невинуватості у вчиненні правопорушення, визначеного абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Зокрема, положеннями Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 чітко визначено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання. Розгляд справи про порушення можливий у відсутність уповноваженої особи суб`єкта господарювання лише у разі належного сповіщення суб`єкта господарювання про розгляд справи. Крім цього, у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт» позивачка не була перевізником, а тому не може нести відповідальності за вчинене правопорушення, так як на момент перевірки автомобіль перебував в користуванні іншої особи.

Не погодившись із рішенням, позивачка звернулась до суду.

Надаючи оцінку позиціям сторін у справі, суд застосовує наступні правові норми.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статтею 1 якого визначено, що:

1) автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

2) водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка;

3) товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом;

4) послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Частиною першою статті 34 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що автомобільний перевізник повинен, зокрема: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Згідно з частинами першою, другою статті 50 Закону №2344-III договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Відповідно до статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Абзацом третім частини першої статті 60 Закону № 2344-III визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд зазначає, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах.

Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу, а не власник/користувач транспортного засобу.

Надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першою статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).

Отже, системний аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, яка передбачена положеннями частини першої статті 60 Закону № 2344-III, застосовується лише до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24 січня 2025 року у справі № 520/11723/23.

Водночас у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 140/6098/22 Верховний Суд виснував, що відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме перевізники, а не інші особи (власники транспортних засобів, водії тощо).

Запровадивши такий інститут відповідальності законодавець чітко окреслив, що він стосується саме перевізників та визначив ознаки, за якими визначають особу автомобільного перевізника. Це означає, що такий не обов`язково має бути власником транспортного засобу, оскільки норми законодавства не забороняють використання транспортних засобів, що належать іншим особам, у перевезеннях вантажів на підставі договорів укладених між власником та перевізником або інших правочинів.

Ураховуючи наведене, а також приписи Закону № 2344-III, до власника автомобільного транспорту можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції за умови, якщо він відповідає усім характеристикам, визначеним Законом № 2344-III для автомобільних перевізників. У разі якщо особа не відповідає цим вимогам, відсутні підстави для застосування до неї відповідальності у вигляді штрафу, передбаченої частиною першою статті 60 Закону № 2344-III.

Суд встановив, що в акті № АР091628 від 20.03.2025 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідач дійшов висновку про порушення позивачкою вимог статей 39, 48 Закону № 2344-ІІІ, Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті від 24 червня 2010 року № 385, суть яких полягає у тому, що під час перевезення вантажу (води) перевізник не забезпечив водія товарно-транспортною накладною або іншим документом, передбаченим законодавством, а також протоколом перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

Отже, вирішальним під час розгляду цієї справи є встановлення факту чи була ОСОБА_1 на час проведення спірної рейдової перевірки автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-III та правомірність застосування до неї адміністративно-господарської санкції у вигляді штрафу як до власниці транспортного засобу, яка, на думку відповідача, надавала послугу з перевезення на комерційній основі як суб`єкт господарювання.

Суд зазначає, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.07.2025 № 18 ОСОБА_1 на час складання акту та прийняття відповідачем спірної постанови не була зареєстрована суб`єктом господарської діяльності.

Отже, докази того, що позивачка здійснює діяльність у сфері автомобільного перевезення, зокрема надає послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом за плату, тобто на комерційній основі у матеріалах справи відсутні.

Відсутній також у матеріалах справи укладений позивачкою договір на здійснення перевезення вантажів автомобільним транспортом, тож доказів того, що позивачка на час проведення спірної рейдової перевірки відповідно до законодавства надавала послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, немає.

Відповідно у позивачки не було найманих працівників за вказаний період, зокрема й водія ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом позивачки на час його зупинки для проведення рейдової перевірки.

Отже, докази того, що за період, в межах якого проведено рейдову перевірку, позивачка використовувала працю найманих працівників також відсутні.

Водночас, доказування правомірності свого рішення за приписами частини другої статті 77 КАС України покладено на суб`єкта владних повноважень, який повинен довести фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує правову підставу ухвалення рішення, вчинення дії чи утримання від неї. За такого правового регулювання будь-які сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, повинні тлумачитися на її користь, оскільки обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення нормами КАС України покладено на відповідача.

Однак відповідачем не надано доказів здійснення позивачкою перевезення вантажу на комерційній основі, тобто не доведено, що позивачка на час проведення спірної рейдової перевірки вважалася автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ.

Суд зазначає, що положеннями статті 48 Закону № 2344-III визначений перелік документів, які повинні мати автомобільні перевізники та водії для здійснення внутрішніх перевезень, одним із яких є товаро-транспортна накладна, яку законодавець визначив як єдиний документ для призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Тому відсутність такого документа під час перевірки уповноваженим органом є підставою для притягнення перевізника до відповідальності установленої абзацом третім частини першої статті 60 Закону № 2344-III.

Виключенням з цього правила є лише випадки якщо перевезення здійснюється фізичною особою за рахунок власних коштів та для власних потреб.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у вже згаданій вище постанові від 13 березня 2025 року у справі № 140/6098/22.

У спірній ситуації, як встановив суд, позивачка здійснювала перевезення вантажу належним їй транспортним засобом за рахунок власних коштів та для власних потреб, без використання найманої праці, тобто не була автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ.

Як наслідок у позивачки не було обов`язку пред`являти посадовим особам Укртрансбезпеки під час рейдової перевірки 20 березня 2025 року товарно-транспортну накладну на вантаж, що перевозився.

Що стосується відсутності протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу суд зазначає таке.

За змістом статті 18 Закону № 2344-ІІІ з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані, зокрема організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, статті 18 Закону України «Про автомобільний транспорт» та з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв колісних транспортних засобів наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07 червня 2010 року № 340 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів.

Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку (пункт 1.2 Положення № 340).

За правилами пункту 1.3 Положення № 340 вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).

Приписами пункту 1.4 Положення № 340 передбачено, що це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв; під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій; транспортними засобами Міністерства внутрішніх справ України (у тому числі Національної гвардії України), Міністерства оборони України, Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Національної поліції України та Державної прикордонної служби України або транспортними засобами, орендованими ними без водія, коли такі перевезення здійснюються з метою виконання завдань, покладених на ці державні органи, та під їх контролем; сільськогосподарськими підприємствами або підприємствами лісового господарства, якщо ці перевезення виконуються тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств; закладами охорони здоров`я незалежно від форми власності.

Відповідно до пункту 6.1 Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв (пункт 6.3 Положення № 340).

Згідно з пунктом 7.1 Положення № 340 органи, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху проводять перевірку встановленого режиму праці та відпочинку водіїв відповідно до законодавства України.

У постанові від 11 березня 2020 року у справі № 823/1199/17 Верховний Суд, аналізуючи положення статті 18 Закону № 2344-ІІІ, пунктів 6.1, 6.3 Положення № 340, дійшов висновку, що водії, які здійснюють перевезення на маршруті протяжністю понад 50 км, зобов`язані мати при собі діючий та повірений тахограф. У разі, якщо ТЗ не обладнаний тахографом, водій веде індивідуальну контрольну книжку водія.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 820/4624/17 Верховний Суд також указав на те, що положеннями статті 48 Закону № 2344-ІІІ передбачено необхідність наявності як у перевізника так і у водія інших документів, передбачених законодавством, а наявність протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, або індивідуальної контрольної книжки водія - в разі не обладнання транспортного засобу тахографом, передбачено Положенням № 340. Зауважив, що за відсутності таких до перевізника застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

Водночас висновки, викладені у вказаних постановах, не є релевантними до спірних правовідносин, ураховуючи таке.

Як встановлено судом вище позивачка не надавала послуг з перевезення вантажу на договірних умовах із замовником послуги за плату, не використовувала працю найманого водія, а здійснювала перевезення вантажу за власний рахунок для власних потреб.

За правилами пункту 1.4 Положення № 340 це Положення не поширюється на перевезення вантажів, які здійснюються фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.

Отже, приписи Положення № 340, зокрема і пункту 6.1, якими встановлено обов`язок обладнувати тахографами вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн не можуть бути поширені на позивачку.

Як наслідок у позивачки не було обов`язку пред`являти посадовим особам Укртрансбезпеки під час рейдової перевірки 20 березня 2025 року протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 жовтня 2025 року у справі № 460/4580/23.

Враховуючи встановлені судом обставини та наведені правові норми, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду жодних доказів на обґрунтування правомірності своїх дій.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 23.04.2025 №ПШ 111344 відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17 000,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (, адреса: вул. Антоновича, 51,м. Київ, 03150) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ) 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяМорська Галина Михайлівна