Справа № 364/787/25
Суддя: Моргун Г. Л.
Дата ухвалення: 2026-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 364/787/25
Провадження № 2-а/364/4/26
УХВАЛА

ПРО ЗАЛИШЕННЯ ПОЗОВУ БЕЗ РУХУ

16.02.2026 , Володарський районний суд Київської області у складі:

головуюча суддя Моргун Г. Л.,

за участю секретаря судового засідання Сіваченко Л.В.,

ознайомившись з матеріалами адміністративного позову

ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , № тел.: НОМЕР_2 , інформація щодо наявності електронного кабінета не зазначена)

до

Департаменту патрульної поліції національної поліції України ( , адреса: вул. Федора Ернеста, 3, м. Київ, 03048, № № тел.: 82, 75, е-пошта: , )

про скасування постанови серії 4АВ № 06769980 від 01.08.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі,

у с т а н о в и в:

01.09.2025 позивачка звернулася до суду засобами поштового зв`язку.

Ознайомившись з позовною заявою, доданими письмовими доказами та клопотанням про поновлення строку для подачі позовної заяви про скасування постанови серії 4АВ № 06769980 від 01.08.2024, суддя встановила, що позовна заява подана з порушенням вимог, встановлених ст. ст. 160, 161 КАС України та 04.09.2025 залишила позов без руху надавши позивачці строк для усунення недоліків.

12.09.2025 на усунення недоліків позивачка долучила до матеріалів справи квитанцію про сплату судового збору.

В позові позивачка зазначає, що 01.08.2024 інспектор ДПП Зеленчук Іванна Михайлівна, за допомогою технічного засобу Каскад, 046-1219, встановила, що 31.07.2024 о 20 год. 05 хв., за адресою М05 Київ-Одеса 24+700, особа яка керувала транспортним засобом Шевроле Авео (Chevrolet Aveo), номерний знак НОМЕР_3 , перевищила встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів на 25 км/год., чим порушила пункт 12.9.(б) ПДР України та притягнула позивачку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та наклала стягнення у виді штраф у розмірі 340,00 грн.

Позивачка з постановою про накладення стягнення не погоджується та вважає, що її винесено протиправно. Обгрунтовуючи своє звернення до суду зазначає, що вказане правопорушення було зафіксоване камерою фіксації порушень дорожнього руху, постанова про притягнення її до адміністративної відповідальності їй не направлялась. Про притягнення її до адміністративної відповідальності вона дізналася через додаток «ДІЯ», в розділі штрафи ПДР.7. Сповіщає, що правопорушення було вчинено її чоловіком ОСОБА_2 , який користувався її транспортним засобом та не повідомив її про правопорушення. Інформує, що на фото чітко видно, що за кермом автомобіля перебуває саме чоловік. Одночасно підкреслює, що штраф вона сплатила, але правопорушення не вчиняла.

Посилаючись на вищевикладені обставини та ст. ст. 22, 121, 251, 288 КУпАП, ст. ст. 5, 20, 72, 160 КАС України, просить суд:

-визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії 4АВ№06769980 від 01.08.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП;

-розгляд справи провести в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін;

-поновити строк для подання позовної заяви.

Заразом подала клопотання про поновлення строку для подачі позовної заяви про скасування постанови серії 4АВ№06769980 від 01.08.2024. Вказує, що про постанову про накладення на неї штрафу вона дізналася через додаток «ДІЯ» 03.09.2024. Вона оплатила штраф і лише після того отримала від Департаменту поліції засобами поштового зв`язку Укрпошта направлену 16.08.2024 постанову, у зв`язку з чим вона не мала можливості вчасно оскаржити постанову про накладення на неї штрафу. Надати докази, коли саме вона отримала постанову у неї не має можливості, оскільки така інформація зберігається лише шість місяців. Вказує, що визначений законом строк на оскарження постанови пропущено з поважних причин.

17.09.2025 судом відкрито провадження у справі в спрощеному порядку з повідомленням, але без виклику сторін та призначено до судового розгляду, в приміщенні Володарського районного суду Київської області на 23.09.2025.

23.09.2025 судовий розгляд справи не відбувся та за клопотанням відповідача був відкладений на 09.10.2025. Одночасно судом продовжено строк розгляду справи.

09.10.2025 суд позовну заяву за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції національної поліції України про скасування постанови серії 4АВ № 06769980 від 01.08.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, - залишив без розгляду.

22.01.2026 Київський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнив. Ухвалу Володарського районного суду Київської області від 09 жовтня 2025 року про повернення позовної - скасував, а справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду.

03.02.2026 справа повернулася до Володарського районного суду Київської області.

06.02.2026 ухвалою суду продовжено судовий розгляд адміністративного позову та призначено справу до судового розгляду у спрощеному позовному провадженні, з викликом сторін, на 16.02.2026 о 12:30, в приміщенні Володарського районного суду Київської області.

13.02.2026 ОСОБА_1 долучила до матеріалів справи докази на ствердження своєї позиції.

У судовому засіданні 16.02.2026 позивачка, вказала суду , що підтримує позовні вимоги та просить суд їх задовольнити. Одночасно зазначила, що вважає, що надала суду докази поважності пропуску строку звернення до суду та просила суд його поновити.

Відповідач Департамент патрульної поліції свого представника у судове засідання не направили. 13.02.2026 надіслали на адресу суду заяву, якою просили суд провести судовий розгляд справи за відсутності представника. Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ознайомившись з матеріалами справи, з`ясувавши позицію позивачки щодо заявлених вимог, взявши до уваги позицію Шостого адіміністративного суду викладену у постанові від 22 січня 2026 року, дійшла наступних висновків.

Згідно ч. 2 ст. 286 КАС України, позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

У даному випадку, позовну заяву подано до суду з пропущенням десятиденного строку, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України.

Позивачка до позовної заяви долучила заяву про поновлення строку на звернення до суду.

Вирішуючи питання щодо пропуску строку звернення до суду позивачем з вказаним позовом, суд враховує наступне.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Проте, процесуальним законом передбачені певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Відповідно до статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно з частинами першою-другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

У пункті 570 рішення у справі ВАТ "Нафтова компанія Юкос проти Росії" Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначив термін давності, як передбачене законом право порушника не піддаватися попередженню або суду після закінчення певного терміну після здійснення правопорушення. Як зазначив ЄСПЛ, строки давності, які характерні для національних правових систем Держав-учасниць, відповідають декільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у рішенні від 29.06.2010 №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Інакше кажучи, встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, Європейський суд з прав людини сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Суд, надаючи правову оцінку питанню визначенню моменту, з якого починається перебіг строку звернення до суду, враховує презумпцію знання законодавства (ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається), за змістом якої кожен вважається таким, що знає закони.

Правовою основою згаданої презумпції є обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Вказаний обов`язок закріплений частиною 1 статті 68 Конституції України. Суд наголошує на тому, що обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Як наслідок, у відповідності до наведеної презумпції закони повинен знати кожний. З цього положення випливає загальновідома формула, а саме - незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка детермінована частиною другою статті 68 Конституції України.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому повинна слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Отже, виходячи з положень статей 122 і 123 КАС України, суд повинен перевірити дотримання позивачем строку звернення до суду, чітко встановивши час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав, свобод чи інтересів, а в разі пропуску строку - дати оцінку поважності причин його пропуску та в залежності від з`ясованого відкрити провадження у справі або повернути позовну заяву (на стадії до відкриття провадження) чи залишити її без розгляду (на стадії після відкриття провадження).

Оцінюючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, суд звертає увагу на те, що зі змісту положень КАС України вбачається, що у ньому, як правило, не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду. Окрім цього, не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" від 25.01.2000 ЄСПЛ зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Таким чином, згідно з практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998, заява №28090/95, пункт 45).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановлювати відповідні процесуальні строки, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, постанова від 22.04.2020 у справі №811/1664/18), що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивачка, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною поведінкою.

Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4)ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №№120/5780/20-а.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Вказане узгоджується із висновками, відображеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №9901/405/19.

Суд, оцінюючи поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду в частині позовних вимог, зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є постанова серії 4АВ№06769980 від 01.08.2024. Про яку як стверджує сама позивачка вона дізналася через додаток «ДІЯ» 03.09.2024. Вона оплатила штраф і лише після того отримала від Департаменту поліції засобами поштового зв`язку Укрпошта направлену 16.08.2024 постанову. Більше того позивачка у своїй заяві вказує, що 03.04.2025 було відкрито виконавче провадження № 77693710 за яким на її особові рахунки було накладено арешт. Тобто позивачці достеменно було відомо про наявність оскаржуваної постанови вже з дати сплати нею штрафу 03.09.2024, а якщо рахувати з дати відкриття виконавчого провадження, а саме з 03.04.2025, пройшло більше чотирьох місяців. Натомість до суду вона звернулася лише 01.09.2025.

Питання поновлення строку на звернення до суду неодноразово розглядалося Верховним Судом, зокрема у справах № 500/4332/22 та № 500/1185/21.

Верховний Суд зауважує, що норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Водночас, згідно усталеної судової практики поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами (аналогічний висновок висловлений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №140/1770/19).

З аналізу обставин, викладених у заяві позивача вбачається, що причинами пропуску строку звернення до суду є невручення їй постанови серії 4АВ № 06769980 від 01.08.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі про накладення штрафу. Одночасно вона сама стверджує, що вона отримала постанову яку їй було направлено 16.08.2024 , однак не пам`ятає дати.

Суд за результатом вивчення таких обставин висновує, що абстрактні причини, які не стосуються конкретних перешкод, не пов`язані із питанням строку звернення до суду із позовом, і відповідно не перешкоджали зверненню до суду в межах визначеного строку.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ останній, оцінюючи поважність причин пропуску строку звернення до суду враховує: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів; 4)перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи Бочан проти України, Смірнова проти України, Федіна проти України, Матіка проти Румунії та інші).

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа Олександр Шевченко проти України, п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Суд зауважує, що, застосовуючи процедурні правила, варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи Волчлі проти Франції, ТОВ Фріда проти України).

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;

5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Таким чином, суд, враховуючи пасивний характер поведінки позивачки, її обізнаність з існуванням порушеного права, відсутність будь-яких об`єктивних перешкод у своєчасному зверненні до суду з відповідним позовом, тривалість пропущеного строку та недоведеність добросовісності дій позивача, спрямованих на звернення до суду у встановлені законом строки, дійшов висновку, що останній не навів поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про те, що позивачка пропустила строк звернення до суду. Причини його пропуску, наведені нею у заяві про поновлення процесуального строку (строку звернення до суду) є неповажними.

Відповідно до частини шостої статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивачка зобов`язана додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Позивачкою не було додано до позовної заяви доказів поважності пропуску звернення до суду, обставини на які він посилається не можуть бути враховані судом, як поважні.

Враховуючи вищевикладене, положення ст . 123 КАС України, суд доходить висновку про необхідність залишення адміністративного позову без руху та надання позивачу строку для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Керуючись ст. ст. 121, 123, 160,161, 169 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1

до

Департаменту патрульної поліції національної поліції України

про скасування постанови серії 4АВ № 06769980 від 01.08.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, - залишити без руху.

Позивачці надати строк для усунення недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі судді протягом 5 (п`яти) днів з дня отримання даної ухвали.

Роз`яснити позивачці, що у разі якщо недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, не будуть усунуті у встановлений судом строк, позовна заява буде залишена без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Копію ухвали надіслати позивачці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. Л. Моргун