Справа № 400/4441/25
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2026-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2026 р. № 400/4441/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Брагар В. С. у порядку письмового провадження розглянувши адміністративну справу

за позовомСелянськеого/(Фермерського)/ господарства «АРТУР», с. Богданівка,Вознесенський р-н, Миколаївська обл.,56419,

до відповідачаПівденного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, вул. 9-а Слобідська, 40/1,м. Миколаїв,54003,

провизнання протиправною та скасування постанови від 27.02.2025 року № 1629/14/29/07/23084212-ДПС,

До Миколаївського окружного адміністративного суду звернулось селянське (фермерське) господарство «АРТУР» (далі - позивач) з адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі - відповідач) та просить визнати протиправною та скасувати постанову від 27.02.2025 року № 1629/14/29/07/23084212-ДПС.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що оскаржувана постанова прийнята на підставі акту фактичної перевірки Головного управління ДПС в Миколаївський області № 1629/14/29/07/23084212 від 03.02.2025 року, тоді як Порядком № 509 не передбачено повноважень Держпраці на прийняття постанов про накладення штрафу за порушення законодавства про працю на підставі актів податкового органу, які складені за результатами фактичної перевірки. Так, відповідачем не враховано, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі № 640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 та постановою Верховного Суду від 09.11.2022, визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 823, якою, серед іншого, внесено зміни до Порядку № 509, в тому числі в частині можливості накладати штрафи на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, а також порядку розгляду справи про накладення штрафу. Також, позивач зазначає, що він не був обізнаний про те, що Міжрегіональне управління на підставі Акту фактичної перевірки здійснює відносно позивача розгляд справи щодо порушення законодавства про працю та був позбавлений права бути присутнім при розгляді такої справи, ознайомлюватись з її матеріалами, надавати пояснення, докази тощо. Крім того, оскаржувана постанова Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 27.02.2025 року № 1629/14/29/07/23084212-ДПС про накладення на Позивача штрафу у розмірі 1 520 000,00 грн. згідно абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП також прийнята за відсутності доказів щодо допуску позивачем до роботи працівників без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням, та повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівників на роботу.

Ухвалою від 05.05.2025 року суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог та ззаначає, що під час розгляду справи щодо порушення законодавства про працю було встановлено порушення вимог ст. 24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту» допущено до виконання трудових обов`язків 19 (дев`ятнадцять) працівників (ПІБ перелічені вище) без оформлення трудових відносин та надання повідомлення до органів Державної податкової служби. Постановою про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 1629/14/29/07/23084212 ДПС від 27.02.2025 на СФГ «АРТУР» накладено штраф у розмірі 1 520 000 грн., на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України. Постанову вважає правомірною, а доводи позивача необґрунтованими.

Ухвалою від 02.06.2025 року суд закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них фактичні дані, суд,

ВСТАНОВИВ:

Позивач є юридичною особою зареєстрованою 30.04.1996 року, перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС У Миколаївській області, основним видом діяльності є 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

Головне управління ДПС у Миколаївській області (далі ГУ ДПС у Миколаївській області) листом від 05.02.2025 вих. № 1138/5/14-29-07-07-01 надало до Міжрегіонального управління копію Акта фактичної перевірки щодо дотримання норм законодавства з питань дотриманням роботодавцем законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових відносин з найманими працівниками за період з 01.02.2022 по 31.01.2025 за № 1629/14/29/07/23084212 від 03.02.2025 з додатками щодо фактичної перевірки у господарському об`єкті за адресою: вул. Приммайданчик, буд. 8, м. Південноукраїнськ, Вознесенський район, Миколаївська область де здійснює господарську діяльність СФГ «АРТУР» (), яка була проведена у період з 23.01.2025 по 31.01.2025 (далі Акт).

Листом № ПД/2/1487-25 від 11.02.2025 Міжрегіональним управлінням було направлено позивачу, як особі, стосовно якої ініційовано адміністративне провадження повідомлення про початок адміністративної провадження. Повідомлено про одержання 07.02.2025 першим заступником начальника Міжрегіонального управління Денисом Мезенком від ГУ ДПС у Миколаївській області Акту та початку адміністративного провадження, із доданням пам`ятки про права та обов`язки учасників адміністративного провадження (рекомендований лист № 132 від 11.02.2025).

Листом № ПД/2/1503-25 від 11.02.2025 Міжрегіональним управлінням було направлено позивачу запрошення, як учаснику адміністративного провадження на слухання у адміністративній справі «Про накладення штрафу на СФГ «АРТУР» за порушення законодавства про працю, передбаченого частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України», призначеного на 27.02.2025 о 10:00 год. (рекомендований лист № 132 від 11.02.2025).

Під час слухання справи відповідачем було, зокрема, встановлено за наслідками фактичної перевірки ГУ ДПС у Миколаївській області складений Акт. За результатами перевірки встановлено, що СФГ «АРТУР» в період з 01.07.2023 по 30.11.2023 допустило працівників до роботи без укладення трудового договору чи розпорядження власника, та не повідомило центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, які надавали послуги перевезення вантажу, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Будь-які підтверджуючі документи щодо оформлення трудових відносин відповідно до вимог ч. 1, 4 ст. 24 КЗпП України, СФГ «АРТУР» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , представником СФГ «АРТУР» надано не було. Документів, які б підтверджували наявність будь-яких інших договірних відносин, в період здійснення вищезазначених рейсів, між СФГ «Артур» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 представником СФГ «АРТУР» надано не було. Згідно інформації з порталу електронних послуг ПФУ, а саме поточного списку працівників страхувальників, відсутні дані про перебування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в трудових відносинах з СФГ «АРТУР». ТАкож, згідно інформації з порталу електронних послуг ПФУ, а саме поточного списку працівників страхувальників, відсутні дані про перебування ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в трудових відносинах з СФГ «АРТУР».

Враховуючи вищевикладене та встановлені факти Головного управління ДПС у Миколаївській області, відповідач дійшов висновку, що СФГ «АРТУР» в порушення вимог ст. 24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту» допущено до виконання трудових обов`язків 19 (дев`ятнадцять) працівників (ПІБ перелічені вище) без оформлення трудових відносин та надання повідомлення до органів Державної податкової служби.

Постановою про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 1629/14/29/07/23084212 ДПС від 27.02.2025 на СФГ «АРТУР» накладено штраф у розмірі 1 520 000 грн., на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України.

Вважаючи протиправною постанову позивач, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проведення фактичної перевірки визначено статтею 80 Податкового кодексу України, (далі - ПК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

Під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо) (пункт 80.6 статті 80 ПК України).

Відповідно до пункту 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт.

Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, або особами, уповноваженими на це у встановленому порядку, у строки, визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати.

Акт перевірки - документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.

Згідно з пунктом 86.5 статті 86 ПК України акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки. Акт (довідка) про результати зазначених перевірок підписується особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та його законними представниками (у разі наявності).

Згідно з підпунктом 20.1.47 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право отримувати пояснення від роботодавців та/або їх працівників, та/або осіб, праця яких використовується без документального оформлення, під час проведення перевірок з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), дотримання податковим агентом податкового законодавства щодо оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, у тому числі внаслідок неукладення платником податків трудових договорів з найманими особами згідно із законом.

Разом із тим, Великою Палатою Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №816/228/17, відповідно до яких неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Суд встановлено, що підставою для винесення відповідачем оскаржуваної постанови про накладення штрафу на позивача за порушення законодавства про працю та зайнятість населення став акт перевірки ГУ ДПС в Миколаївській області № 1629/14/29/07/23084212 від 03.02.2025 року. Суд відхиляє посилання позивача на неправомірність дій ГУ ДПС у Миколаївській області, оскільки правомірність проведення фактичної перевірки не є предметом розгляду у даній справі. Доказів оскарження наказу про проведення фактичної перевірки, складених податкових повідомлень рішень за її результатами позивачем до суду не надано.

Відповідно до частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 259 КЗпП України встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», встановлює Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (надалі - Порядок №509).

Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку №509 в редакції згідно постанови Кабінету Міністрів України №823 від 21 серпня 2019 року штрафи накладаються на підставі: рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю або зайнятість населення, здійсненого у зв`язку з невиконанням вимог припису; акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників; акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування; акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу/винесення попередження.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

У разі відсутності підстав для складення постанови про накладення штрафу уповноважена посадова особа письмово повідомляє про це суб`єкта господарювання чи роботодавцю у строки, визначені абзацом першим пункту 3 цього Порядку.

Пункт 7 Порядку №509 в редакції згідно постанови Кабінету Міністрів України №823 від 21.08.2019 виключено.

Водночас, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі №640/17424/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 та постановою Верховного Суду від 09.11.2022, визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №823 «Про порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю».

За змістом частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

При цьому, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття (частина перша статті 325 КАС України).

Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №823 «Про порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю» втратила чинність з 14.09.2021.

Однак суд зауважує, що відповідно до частини п`ятої статті 61 Закону України «Про правотворчу діяльність» від 24.08.2023 № 3354-IX (набрав чинності 20.09.2023 та буде введений в дію в дію через один рік з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022), визнання нормативно-правового акта або окремого його структурного елемента таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), або таким, що втратив чинність, не відновлює дію нормативно-правового акта або його окремого структурного елемента, що діяв до набрання чинності нормативно-правовим актом або окремим його структурним елементом, що визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), або таким, що втратив чинність.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 25.06.2024 у справі №140/23652/23, від 15.07.2024 у справі №600/4070/22-а, від 19.09.2024 року у справі №460/3123/23, від 19.09.2024 у справі № 600/2955/22-а, від 02.10.2024 у справі №120/12494/23, від 02.10.2024 у справі №560/11269/23 та інших.

У зв`язку з цим, суд констатує про наявність у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції підзаконного акта Уряду України відповідних норм, які б передбачали можливість накладення штрафу/попередження на підставі акта фактичної перевірки податкового органу.

Згідно із приписами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення № 96).

Згідно із пунктом 1 Положення № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

За змістом підпунктів 6, 9 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює: державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; державний контроль за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.

Відповідно до пункту 7 Положення № 96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що Держпраці та утворені в установленому порядку її територіальні органи наділені контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частин першої, другої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:

1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу;

6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.

При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 50 Закону України від 05.07.2012 № 5067-VI «Про зайнятість населення» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Абзацом першим постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації) та/або резидентом Дія Сіті до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором та/або до початку виконання робіт (надання послуг) гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті засобами електронного зв`язку з використанням електронного підпису відповідальних осіб, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу.

Аналіз наведених норм КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.06.2020 у справі № 815/5427/17, від 04.07.2018 у справі № 820/1432/17, від 13.06.2019 у справі № 815/954/18, у справі № 1840/2507/18, у справі № 824/896/18-а, від 03.03.2020 у справі № 1540/3913/18, від 27.06.2024 у справі №380/761/20, від 17.09.2024 у справі № 460/13803/21.

Водночас працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вчинення фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) є порушенням законодавства про працю та має наслідком застосування до такої особи відповідальності у вигляді штрафу відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.

Верховний Суд у постанові від 05.10.2020 у справі № 560/407/19 вказав, що відповідальність настає в разі, якщо особа виконує певні роботи чи здійснює окремі повноваження з відома, за дорученням та в інтересах, зокрема, фізичної особи-підприємця. При цьому, має бути встановлений факт використання фізичною особою-підприємцем найманої праці.

Факт допуску особи до роботи без оформлення трудового договору має бути підтверджений достатнім обсягом доказів, що характеризують відносини особи та суб`єкта господарювання, який його наймає, як трудові, від таких осіб повинно бути відібрано пояснення.

У акті, складеному за наслідками перевірки, мають фіксуватись лише ті порушення, які достеменно підтверджені доказами (документами, поясненнями тощо) у обсязі, що дозволяє беззаперечно стверджувати про виявлені факти. При цьому, такі докази не мають носити суперечливий характер, допускати неоднозначне тлумачення.

Важливість відображення (фіксації) у акті, складеному за наслідками проведеної уповноваженим органом перевірки, достовірної і повної інформації обумовлено тим, що такий документ є підставою для застосування фінансових санкцій та становить основну частину доказової бази при розгляді справи про накладення штрафу.

Отже, контролюючий орган, під час здійснення фактичної перевірки в межах наданої компетенції, зобов`язаний був перевірити і з`ясувати усі обставини, які охоплювались предметом перевірки, зокрема, в частині факту допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту), а також підтвердити такі належними та допустимими доказами.

Як зазначено в акті фактичної перевірки, на підставі якого в подальшому винесено оскаржувану постанову про накладення штрафу, підтверджуючі документи щодо оформлення трудових відносин відповідно до вимог ч. 1, 4 ст. 24 КЗпП України, СФГ «АРТУР» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , представником СФГ «АРТУР» надано не було.

До матеріалів справи позивачем долучено цивільно-правові договори, укладені між позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , за умовами яких виконувались перетини державного кордону з використанням автотранспорту, що належить Замовнику.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд виходить із того, що правова природа спірних відносин визначається фактичним змістом та реальними діями осіб під час здійснення господарської діяльності, а не формальними документами (в даному випадку цивільно-правововими договорами).

У вищезазначених цивільно-правових договорах обсяги виконуваної роботи в цивільно-правових договорах не визначено у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню та можуть бути відображені в акті їх приймання передачі, як повинно бути зазначено в цивільно-правовому договорі згідно вимог цивільного законодавства, а визначено у вигляді функцій водія передбачених довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників.

Таким чином, фактично виконувані функції зазначених осіб виходять за межі цивільно-правової співпраці, визначеної укладеними договорами та мають характер трудових, оскільки спрямовані на забезпечення основної господарської діяльності позивача. Сам факт виконання функцій водія є достатньою ознакою виконання трудової функції, що не може бути усунуто формальним оформленням правовідносин як спільної діяльності.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що між позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 існували трудові, а не цивільно-правові відносини, а встановлений контролюючим органом факт допуску цих осіб до роботи без належного оформлення підтверджено належними та допустимими доказами.

Відтак, позивачем допущено порушення вимог статті 24 КЗпП України, за що передбачена відповідальність, встановлена статтею 265 КЗпП України, відповідно, суд дійшов висновку, що накладення на позивача штрафу за наведене вище порушення вимог трудового законодавства за оскаржуваною постановою, є правомірним.

Крім того, у постанові Верховного суду від 06.03.2025 у справі №260/4202/24 викладено наступну правову позицію: «У аспекті спірних правовідносин, що виникли, також варто врахувати позицію Верховного Суду, сформовану у постановах Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 0540/8959/18-а та від 02 жовтня 2024 року у справі №120/12494/23 про те, що без оформлених трудових відносин особа (працівник) позбавляється конституційних гарантій, передбачених, зокрема, статтями 43 (кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення та право на своєчасне одержання винагороди за працю) та 45 (кожен, хто працює, має право на відпочинок, яке забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час; максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та право на оплачувану щорічну відпустку, вихідні та святкові дні) Основного Закону України.

91. При цьому, Суд наголошує, що у контексті трудових відносин, договори про співробітництво між фізичними особами-підприємцями не виключають обов`язку належного оформлення трудових відносин у разі наявності ознак трудових правовідносин. Ключовим фактором є фактичний характер співпраці. Систематичне виконання особою трудових функцій в інтересах іншого підприємця, без укладення трудового договору, кваліфікується як приховані трудові відносини, що є порушенням трудового законодавства. Факт здійснення розрахункових операцій або продажу товарів особою, яка не має офіційного працевлаштування, за відсутності переконливих доказів протилежного, може слугувати вагомим, але не вичерпним доказом таких відносин. Вирішальним у спорах є встановлення реальних обставин співпраці, а не лише формальне тлумачення договірних положень».

При цьому, суд також враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, згідно із якими акти перевірок ДПС є самостійними підставами для прийняття постанови про застосування штрафу органами Державної служби з питань праці (постанови від 21.04.2021 у справі №260/586/20, від 28.01.2021 у справі № 380/1116/20 та від 17.04.2024 у справі №560/3981/23) й у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його структурним підрозділам Державної служби з питань праці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Державної служби з питань праці відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством. Ці повноваження напряму визначені у нормах статті 265 КЗпП України (постанова від 17.04.2024 у справі № 560/3981/23).

За таких обставин, підстави для визнання протиправним та скасування постанови від 27.02.2025 року № 1629/14/29/07/23084212-ДПС відсутні.

Згідно із ч. 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволення позовних вимог належить відмовити.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Селянськеого/(Фермерського)/ господарства «АРТУР» (с. Богданівка, Вознесенський р-н, Миколаївська область,56419, ідентифікаційний код 23084212) до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (вул. 9-а Слобідська, 40/1,м. Миколаїв,54003, ідентифікаційний код 44742194) про визнання протиправною та скасування постанови від 27.02.2025 року № 1629/14/29/07/23084212-ДПС, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. С. Брагар