Справа № 420/10314/25
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2026-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 420/10314/25

адміністративне провадження № К/990/4383/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі №420/10314/25 за позовом Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» до Південного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги в частині,

В С Т А Н О В И В :

Державна установа «Одеська виправна колонія (№14)» звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Південного офісу Держаудитслужби, в якому просила суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Південного офісу Держаудитслужби №151508-14/932-2025 від 03 березня 2025 року в частині пунктів 3, 4, 7, 8, 10, 11.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Південного офісу Держаудитслужби №151508-14/932-2025 від 03 березня 2025 року в частині пунктів № 3, 4, 7, 8, 10, 11.

29 січня 2026 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга Південного офісу Держаудитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року. Скаржник просить скасувати оскаржувані рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає про те, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи застосовано норми права, а саме пункти 7 та 10 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Крім іншого, скаржник вказує, що судами попередніх інстанцій не враховано правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №820/3534/16, від 23 лютого 2016 року у справі №818/1857/14, від 31 серпня 2021 року у справі №160/5323/20, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №826/3115/17 та від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18.

Посилання скаржника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій пунктів 7 та 10 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» не відповідають вимогам пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки пункти 7 та 10 статті 10 цього Закону визначають повноваження органу державного фінансового контролю щодо пред`явлення обов`язкових вимог про усунення виявлених порушень та звернення до суду в інтересах держави у разі невиконання таких вимог, однак самі по собі не регулюють критерії правомірності рішень чи дій цього органу та не містять правових приписів, які б безпосередньо застосовувалися судами при вирішенні спору по суті.

Крім того, скаржник не навів правового висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах та не обґрунтував, у чому саме полягає відступ судів від такого висновку, а відтак наведені доводи не свідчать про наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

У контексті посилань скаржника на постанови Верховного Суду слід зазначити, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги не вбачається, що скаржником виконано передбачені пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України обов`язкові умови касаційного оскарження. Формальне зазначення норм права та посилання на окремі постанови Верховного Суду без визначення конкретного правового висновку щодо застосування відповідної норми у подібних правовідносинах, без обґрунтування подібності таких правовідносин та без наведення аргументів щодо відступу судів попередніх інстанцій від відповідної правової позиції не утворює належної касаційної підстави. За таких умов касаційна скарга не містить доводів, спрямованих на вирішення правової проблеми загального значення, а зводиться до незгоди скаржника з висновками судів у конкретній справі, що не відповідає завданню та функціональному призначенню суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

У касаційній скарзі скаржник також міститься посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зокрема, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції невірно застосував норми права, а саме: частини першої статті 3 Бюджетного кодексу України, пунктів 22, 37, 43 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №228 від 28 лютого 2002 року, пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України №653 від 22 квітня 1999 року «Про заходи щодо забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби», пунктів 4, 5 Порядку відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №80 від 14 лютого 2017 року, пунктів 4.1, 4.9 розділу ІV. КНУ «Настанова з визначення вартості будівництва», затверджених наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 01 листопада 2021 року №281, пункту 1.1 розділу 1. Загальні положення Кошторисних норм України «Ресурсні елементні кошторисні норми на ремонтно-будівельні роботи», затвердженого наказом Міністерства розвитку громад на території України від 15 червня 2021 року №156, щодо яких відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Водночас наведені доводи не відповідають змісту та умовам застосування пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки, хоча скаржник і навів перелік норм матеріального права, він не обґрунтував, щодо якої з них відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах, не пояснив, у чому саме полягає помилка суду апеляційної інстанції при застосуванні відповідної норми, а також не визначив, яким чином, на його думку, така норма повинна застосовуватися з урахуванням встановлених у справі обставин.

Зазначене, крім іншого, вбачається з аналізу змісту наведених скаржником положень законодавства та акту індивідуальної дії.

Посилання скаржника на частину першу статті 3 Бюджетного кодексу України не свідчить про неправильне застосування цієї норми судами попередніх інстанцій. Зазначена норма має загальний, програмний характер та визначає тривалість бюджетного періоду, однак не регулює питання правомірності вимог органу державного фінансового контролю та не була нормою, на підставі якої суд апеляційної інстанції формував правові висновки у цій справі. Скаржник не пояснив, у чому саме полягає помилка суду при застосуванні цієї норми та яке інше її застосування він вважає правильним з урахуванням встановлених обставин.

Щодо пунктів 22, 37, 43 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №228, то вони регулюють порядок бюджетного планування та виконання кошторисів, тоді як предметом розгляду у цій справі була правомірність індивідуальної вимоги органу державного фінансового контролю. Суди не вирішували питання відповідності кошторису зазначеним нормам, а скаржник не навів доводів про те, які саме висновки судів є наслідком неправильного застосування цих положень.

Посилання на пункт 7 постанови Кабінету Міністрів України №653 не підтверджує наявності касаційної підстави, оскільки суди встановили фактичне здійснення нарахувань, передбачених цією нормою, незалежно від їх формального відображення у калькуляціях. Таким чином, доводи скаржника з цього приводу зводяться до переоцінки встановлених судами фактичних обставин, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо пунктів 4 та 5 Порядку відшкодування вартості витрат на утримання засуджених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №80, суди застосували ці норми у системному зв`язку з положеннями кримінально-виконавчого законодавства та дійшли висновку про відсутність порушень. Скаржник не зазначив, у чому саме полягає помилка такого застосування та не навів власного бачення правильного застосування цих норм з урахуванням встановлених судами обставин.

Посилання на пункти 4.1, 4.9 розділу IV КНУ «Настанова з визначення вартості будівництва» та пункт 1.1 розділу I КНУ «Ресурсні елементні кошторисні норми на ремонтно-будівельні роботи» також не утворює касаційної підстави, оскільки зазначені положення мають нормативно-технічний характер. Суди не здійснювали самостійного кошторисного розрахунку та не підміняли собою спеціалістів, а перевіряли правомірність вимоги контролюючого органу з огляду на відсутність належного обґрунтування збитків та правових підстав для їх стягнення. Доводи скаржника фактично спрямовані на повторну оцінку доказів.

Отже, наведені у касаційній скарзі норми матеріального права або не регулюють спірні правовідносини, або були застосовані судами у межах їх предмета регулювання. Доводи скаржника не свідчать про існування правової проблеми, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду, а зводяться до незгоди з висновками судів у конкретній справі, що не відповідає підставі касаційного оскарження, передбаченій пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Тобто, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Отже, обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

З огляду на викладене Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Таким чином підстави визначені пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України для відкриття касаційного провадження у справі відсутні.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі №420/10314/25 за позовом Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» до Південного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги в частині - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур