Справа № 990/233/23
Суддя: Стрелець Тетяна Геннадіївна
Дата ухвалення: 2026-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 990/233/23

провадження № 11-416заі25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідачки Стрелець Т. Г.,

суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 жовтня 2025 року (судді Смокович М. І., Кашпур О. В., Мельник- Томенко Ж. М., Радишевська О. Р., Уханенко С. А.) у справі № 990/233/23 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання дій неправомірними, стягнення недоотриманої винагороди,

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог та заперечень

1. У вересні 2023 року ОСОБА_1 (далі - також позивачка) звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП, Рада), у якому просила:

- визнати протиправними дії ВРП щодо обмеження нарахування та виплати їй винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року із застосуванням статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 294-IX) у редакції Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 553-ІХ);

- стягнути з ВРП на користь позивачки суму недоотриманої винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року у розмірі 559 019,79 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

2. Позивачка - діюча суддя, відряджена до ВРП, оскаржує обмеження її винагороди члена ВРП у розмірі 559 019,79 грн за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року, застосоване на підставі частин першої та третьої статті 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ, посилаючись на порушення гарантій суддівської незалежності, визначених статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ).

3. В аспекті спірних правовідносин позивачка підкреслила, що Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

4. Просила також врахувати правові висновки щодо застосування обмежень розміру суддівської винагороди на підставі статті 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ, викладені Верховним Судом у постановах від 3 березня 2021 року у справі № 340/1916/20, від 20 жовтня 2021 року у справі № 580/4201/20, від 5 травня 2022 року у справі № 160/16362/20, від 27 лютого 2023 року № 340/6875/21, у яких Верховний Суд констатував протиправність обмеження розміру суддівської винагороди на підставі статті 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ як такого, що вчинене всупереч положенням статті 130 Конституції України.

5. Оскільки ВРП є головним розпорядником бюджетних коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності, у тому числі і виплати винагороди членів ВРП, позивачка вважає, що належним та ефективним способом захисту її порушених прав є прийняття судом рішення про стягнення заявленої суми недоотриманих коштів саме з ВРП.

6. ВРП позов не визнала. Подала відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні заявлених у ньому вимог. Зазначає, що ВРП здійснювала виплати позивачці відповідно до вимог частини першої статті 29 Закону № 294-ІХ, за якою, зокрема, членам ВРП встановлювалися обмеження у розмірі виплат. Запевняє, що відповідач не мав правових підстав для нарахування позивачці винагороди члена ВРП у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року без урахування вимог чинних на той час правил частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX.

7. Відповідач також вважає безпідставними посилання позивачки на Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, оскільки воно має пряму (перспективну) дію в часі та не змінює законодавче регулювання правовідносин, що мали місце до його ухвалення. З 28 серпня 2020 року позивачці була відновлена виплата винагороди у повному обсязі.

8. З покликанням на приписи статті 23 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) відповідач також зазначив, що кошти, які не були використані у зв`язку з виконанням приписів статті 29 Закону № 294-ІХ у редакції Закону № 553-ІХ, наприкінці 2020 року повернені до Державного бюджету України. Тобто кошти, щодо яких виник спір, не нараховувалися, не обліковувалися у ВРП як заборгованість перед позивачкою, тому не підлягали виплаті їй при звільненні.

9. Згодом ВРП подала до суду першої інстанції додаткові пояснення, в яких просила взяти до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23, спір у якій виник з правовідносин, аналогічних тим, які розглядаються в цій справі.

10. У відповідь на відзив позивачка подала додаткові пояснення. Стверджує, що правовідносини в справі № 990/235/23, судове рішення у якій ВРП просить взяти до уваги, не є тотожними у цій справі. У справі № 990/235/23, на відміну від розглядуваної справи, позов подала особа, яка у період виконання повноважень члена ВРП (зокрема, з 18 квітня по 27 серпня 2020 року) не мала статусу діючого (чинного) судді. Натомість ОСОБА_1 у спірний період була діючою суддею, відрядженою до ВРП. Відтак відмінності у юридичному статусі позивачів (її та позивачки у справі № 990/235/23) зумовлюють різне правозастосування, адже на чинну суддю поширюються гарантії суддівської незалежності, визначені Основним Законом України.

11. З покликанням на приписи статті 54 Закону № 1402-VIII у зіставленні з приписами статті 21 Закону України від 21 грудня 2016 року «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) ОСОБА_1 констатувала, що оскільки вона була відряджена до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП (з 8 січня 2019 року) як чинна суддя Донецького апеляційного суду, то за нею як суддею зберігаються гарантії матеріального забезпечення, визначені законодавством для суддів.

12. Окремо ОСОБА_1 звернула увагу, що її позиція ґрунтується не на Рішенні Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020 (230/20), як то помилково трактує ВРП, а на твердженнях про неправомірність обмеження суддівської винагороди законом - іншим ніж внесення змін до профільного Закону № 1402-VІІІ.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції

13. Постановою Верховної Ради України від 4 березня 1998 року № 161/98-ВР «Про обрання суддів» ОСОБА_1 обрана безстроково суддею Донецького обласного суду. Відповідно до Указу Президента України від 20 серпня 2001 року № 642/2001 - Апеляційного суду Донецької області.

14. Указом Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 «Про переведення суддів» суддя Апеляційного суду Донецької області ОСОБА_1 серед інших переведена на роботу на посаді судді Донецького апеляційного суду.

15. Відповідно до рішення XVI позачергового з`їзду суддів ОСОБА_1 з 20 грудня 2018 року обрана членом ВРП строком на чотири роки.

16. Наказом Голови ВРП від 8 січня 2019 року № 4-к ОСОБА_1 зарахована до штату ВРП на посаду члена ВРП з 8 січня 2019 року.

17. 12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на всій території України установлений карантин.

18. 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 553-IX, яким Закон № 294-IX доповнено статтею 29 такого змісту: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на01 січня 2020 року. […] Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також під час нарахування заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам ВРП, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, установлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

19. У період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року на підставі Закону № 553-ІХ розмір винагороди позивачки як члена ВРП був обмежений десятьма мінімальними заробітними платами станом на 1 січня 2020 року (виплату винагороди у повному обсязі відновлено з 28 серпня 2020 року).

20. Конституційний Суд України 28 серпня 2020 року ухвалив Рішення № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20), яким положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

21. Згідно з довідкою ВРП від 29 жовтня 2021 року № 62 розмір виплаченої позивачці у 2020 році винагороди члена ВРП із застосуванням обмежень, визначених статтею 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ, склав 2 001 596,92 грн. Розмір винагороди, розрахований без застосування обмежень, визначених статтею 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ, що мав бути виплачений за 2020 рік, - 2 560 616,71 грн. Отож загальний розмір недоплати за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року склав 559 019,79 грн.

22. 23 грудня 2021 року (до звільнення з посади члена ВРП) ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про виплату їй винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року. У відповідь на це звернення ВРП листом від 19 січня 2022 року № 356/0/9-22 повідомила ОСОБА_1 про неможливість виплатити винагороду члена ВРП в іншому розмірі, ніж та, що вже виплачена, ураховуючи положення статті 29 Закону № 294-ІХ у редакції Закону № 553-ІХ.

23. 22 лютого 2022 року член ВРП ОСОБА_1 звернулася до ВРП із заявою про звільнення із займаної посади на підставі пункту 2 частини першої статті 24 Закону № 1798-VIII. У заяві зазначила також строк, у який вона просить звільнити її з посади члена ВРП, - з 23 лютого 2022 року.

24. На підставі цієї заяви ВРП ухвалила рішення від 22 лютого 2022 року № 163/0/15-22, яким звільнила ОСОБА_1 з посади члена ВРП за власним бажанням 23 лютого 2022 року.

25. Згідно з наказом в. о. Голови ВРП від 23 лютого 2022 року № 89-к «Про відрахування зі штату Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 » з позивачкою провели остаточний фінансовий розрахунок.

26. З пояснень представника відповідача суд першої інстанції установив, що довідку позивачці не надсилали, адже, як відомо, 24 лютого 2022 року російська федерація здійснила повномасштабний збройний напад на Україну. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Президент України видав Указ від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, яким в Україні введено воєнний стан. З метою збереження життя та здоров`я, частина працівників ВРП була відправлена на дистанційну роботу. З 1 березня 2022 року було оголошено простій для працівників секретаріату ВРП на підставі наказу ВРП від 1 березня 2022 року № 91-к «Про оголошення простою для працівників ВРП» (простій було припинено 3 жовтня 2022 року).

27. Позивачка, вважаючи протиправним обмеження розміру її винагороди за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року, звернулася до суду з цим позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

28. Касаційний адміністративний суд рішенням від 14 жовтня 2025 року відмовив у задоволенні позову.

29. За позицією суду першої інстанції, ВРП, коли виплачувала позивачці у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року винагороду члена ВРП у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, діяла на виконання вимог Закону № 294-IX (зі змінами), які були обов`язковими до виконання.

30.Вирішуючи справу, суд першої інстанції застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, сформовані в постановах від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23 та від 8 травня 2025 року у справі № 990/234/23.

Короткий зміст та обґрунтування вимог, наведених в апеляційній скарзі, та позиція інших учасників справи

31. Позивачка не погодилася із цим рішенням суду та звернулася до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове - про задоволення позову.

32. В апеляційний скарзі позивачка доводить, що з огляду на приписи статті 21 Закону № 1798-VIII, статті 54 Закону № 1402-VIII за нею як діючою суддею зберігаються гарантії матеріального забезпечення, визначені законодавством для суддів. Отримання суддями суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом № 1402-VIII, та членами ВРП у розмірі, установленому Законом № 1798-VIII, є однією з гарантій їх незалежності.

33. Відповідно до частини другої статті 21 Закону № 1798-VIII розмір винагороди члена ВРП встановлюється в розмірі посадового окладу судді Верховного Суду. Згідно із частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII посадовий оклад є складовою суддівської винагороди. Частиною першою статті 135 цього Закону визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

34. Правила статті 135 Закону № 1402-VIII запроваджені на реалізацію приписів частини другої статті 130 Конституції України, відповідно до яких розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Отже, розмір винагороди члена ВРП встановлюється статтею 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VIII. Жодних змін до законів № 1798-VIII та № 1402-VIII у частинах, які регламентують розмір винагороди члена ВРП та суддівської винагороди, у період з квітня до серпня 2020 року не вносилося.

35. Отже, за твердженнями позивачки, виплата винагороди члена ВРП у розмірі меншому, ніж це передбачено статтею 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VІІІ, нівелює суть правової визначеності і передбачуваності конституційних принципів незалежності судових органів.

36.Будучи відрядженою до ВРП з посади судді, ОСОБА_1 мала легітимні очікування, що на неї поширюватимуться гарантії матеріального забезпечення, визначені законодавством для суддів, як це прямо визначено частиною п`ятою статті 54 Закону № 1402-VIII. Проте відповідач обмежив виплату винагороди члена ВРП десятьма прожитковими мінімумами, чим фактично порушив її права, гарантовані частиною п`ятою статті 54 Закону № 1402-VIII.

37. Крім того, позивачка вважає, що дії відповідача щодо відмови їй у проведенні відповідних виплат, передбачених законом, мають дискримінаційний характер.

38. Позивачка також не погоджується з неодмінністю урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23, оскільки обставини цієї справи не є релевантними справі, що розглядається, бо позивачки в указаних справах мали різний правовий статус (у справі № 990/235/23 позивачка була суддею у відставці, натомість ОСОБА_1 була відряджена до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП як діюча суддя). Відмінності у правовому статусі позивачок зумовлюють різне правозастосування, оскільки на ОСОБА_1 як на діючу суддю (на відміну від членів ВРП, які не є суддями) поширюються гарантії суддівської незалежності, встановлені Конституцією України та законами № 1402-VIII і № 1798-VIII.

39.Стосовно постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 990/234/23, висновки якої суд першої інстанції взяв до уваги при вирішенні цієї справи, позивачка просила врахувати, що ця постанова ухвалена суддями Великої Палати Верховного Суду з перевагою в 1 голос. Із 17 суддів 8 висловили окрему думку, у якій обґрунтували помилковість висновку щодо правомірності виплат винагороди члена ВРП - судді в період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-ІХ у редакції Закону № 553-ІХ.

40. ВРП подала відзив на апеляційну скаргу позивачки, у якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року - без змін.

41. За доводами відповідача, у нього не було правових підстав нараховувати позивачці винагороду без урахування обмежень, чинних у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року. З дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року ВРП відновила виплату позивачці винагороди у повному обсязі.

42. Відповідач звернув увагу, що відповідно до Закону № 1798-VIII член ВРП отримує винагороду члена ВРП, а не суддівську винагороду у розумінні положень Закону № 1402-VIII. Стаття 21 Закону № 1798-VIII визначає лише встановлення розміру винагороди, яку ВРП має виплачувати посадовій особі ВРП (члену ВРП). Тому не можна стверджувати про тотожність таких понять, як «винагорода члена ВРП» (є однією з гарантій члена ВРП відповідно до Закону № 1798-VIII) та «суддівська винагорода» (є однією з гарантії незалежності суддів відповідно до Закону № 1402-VIIIта статті 130 Конституції України).

43. До того ж відповідач наголошує, що оскаржуване судове рішення у цій справі відповідає раніше сформованій судовій практиці Великої Палати Верховного Суду в постанові від 8 травня 2025 року у справі № 990/234/23 і підстав для відступу від такої правової позиції немає.

44. З огляду на викладене вище ВРП діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому підстав для визнання протиправними дій ВРП щодо обмеження нарахування та виплати позивачці винагороди члена ВРП у період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року немає.

Рух апеляційної скарги

45. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 19 листопада 2025 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року, а ухвалою від 14 січня 2026 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження.

ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи

46. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

47. Статтею 131 Конституції України встановлено, що в Україні діє ВРП.

48. Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначено Законом № 1798-VІІІ, відповідно до статті 1 якого ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

49. ВРП є юридичною особою, видатки на її утримання визначаються окремим рядком у Державному бюджеті України.

50. Згідно з пунктом 16 статті 3 Закону № 1798-VІІІ (далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) ВРП здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності; бере участь у визначенні видатків Державного бюджету України на утримання судів, органів та установ системи правосуддя відповідно до БК України.

51. Відповідно до пункту 7 частини п`ятої статті 22 БК України головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами в межах установлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів.

52. Згідно зі статтею 21 Закону № 1798-VІІІ розмір винагороди члена ВРП встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду.

53. Виплата винагороди членам ВРП провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України.

54. Закон про Державний бюджет України - закон, який затверджує Державний бюджет України та містить положення щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду (пункт 24 частини першої статті 2 БК України).

55. 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 553-ІХ, яким були внесені зміни до Закону № 294-IX, зокрема його доповнено статтею 29 (приписи якої цитовано вище у пункті 18 цієї постанови). Узагальнено в ній визначено причини, умови і період, упродовж якого заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) будуть нараховуватися у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

56. Серед іншого, ця стаття закону передбачала, що обмеження, встановлене у її частині першій, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам ВРП, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

57. Керуючись наведеним правовим регулюванням і встановленими Законом № 553-ІХ обмеженнями, ВРП з дати набрання ними чинності 18 квітня 2020 року нараховувала і виплачувала ОСОБА_1 винагороду члена ВРП у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

58. 28 серпня 2020 року Конституційний Суд України Рішенням № 10-р/2020 (справа № 1-14/2020(230/20) визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами.

59. Відповідно до резолютивної частини зазначеного Рішення приписи Закону № 294-ІХ втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

60. Згідно із частиною другою статті 152 Конституції України та статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

61. У тексті Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 відсутні положення, які б дозволили стверджувати про його поширення на правовідносини, які тривали в період дії статті 29 Закону № 294-IX, тобто це Рішення має пряму (перспективну) дію в часі.

62. Відтак саме з дня ухвалення Конституційним Судом України

Рішення № 10-р/2020 втратили чинність визнані неконституційними положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами.

63. З дня втрати ними чинності (28 серпня 2020 року) ВРП продовжила нараховувати позивачці винагороду члена ВРП у визначеному Законом № 1798-VІІІ розмірі. Кошти, які не були використані внаслідок застосування приписів статті 29 Закону № 294-IX, наприкінці 2020 року повернуті до Державного бюджету України.

64. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що у ВРП не було правових підстав для нарахування ОСОБА_1 винагороди члена ВРП у період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року без урахування вимог чинних на той час правил частин першої і третьої статті 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-IX.

65. Реагуючи на доводи позивачки про пріоритетне застосування щодо неї приписів Закону № 1402-VІІI в аспекті гарантій її діяльності як чинної («діючої») судді Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити таке.

66. Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VІІI суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативними актами.

67. Водночас у статті 21 Закону № 1798-VIII йдеться про інший вид винагороди, а саме винагороду члена ВРП, яка йому встановлюється на час виконання його повноважень.

68. ВРП є колегіальним органом, більшість складу якого комплектується з числа суддів, що покликаний - якщо стисло окреслити статус ВРП (стаття 1 Закону № 1798-VIII) - сприяти правосуддю. Цей державний орган хоча інституційно дотичний до судової влади, та все ж не є тим органом, який реалізує чи не засадничу функцію суду (суддів), яка якраз і робить їх окремою «гілкою» влади, тобто судочинства.

69. Конституційний Суд України неодноразово наголошував на тому, що запорукою незалежного правосуддя є, зокрема, матеріальне забезпечення судів і суддів, а саме суддів у відставці. Наприклад, у Рішенні від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 (пункт 3.2 мотивувальної частини) зазначено: «Конституція України закріплює однаковий юридичний статус суддів через систему гарантій забезпечення їх незалежності, яка є невід`ємною складовою їхнього статусу. Встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм, вона пов`язана з набуттям статусу судді, має юридичне призначення, спрямоване на захист прав і свобод людини і громадянина через здійснення правосуддя незалежним і безстороннім судом (суддею)». У тому самому Рішенні мовиться також, що «із набуттям статусу судді пов`язане й набуття передбачених Конституцією та законами України гарантій незалежності, ».

70. Наведене покликане пояснити, що винагорода судді, розмір якої визначений Законом № 1402-VІІI, має не тільки інше призначення, але радше іншу правову природу, аніж винагорода члена ВРП: винагорода судді є гарантією незалежності суду (суддів) як гілки державної влади, яка виявляється у правосудді, яке, пригадаємо, « здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства» (частина перша статті 5 Закону № 1402-VIII).

71. ВРП, статус якої теж визначений в Основному Законі України, не наділена тими самими функціями, що й суд (судді), що дозволяє констатувати також і відмінність правового статусу судді як носія судової влади від правового статусу члена ВРП, зокрема й того, який обраний із числа суддів / суддів у відставці. Варто розуміти, що гарантії незалежності судді пов`язані насамперед із посадою судді, яка передбачає здійснення правосуддя, тоді як гарантії діяльності членів ВРП обумовлюються іншими повноваженнями, які витікають, власне, з правового статусу самої ВРП.

72. Тобто інституційні «ролі» названих суб`єктів обумовлюють різний зміст гарантій діяльності цих органів держави (їхніх репрезентантів), яке основане на неоднаковому (різному) їх нормативному регулюванні.

73. Але подібний підхід не можна застосувати в ситуації з винагородою члена ВРП, розмір якої визначений в іншому акті - Законі № 1798-VIII. Не можна навіть у тому випадку, коли йдеться про члена ВРП, обраного із числа суддів, адже винагорода такого члена ВРП (крім Голови Верховного Суду) пов`язується вже з іншим видом діяльності, ніж здійснення правосуддя, і, що важливо, регламентується іншим законом, ніж судоустрійний.

74. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нормативна пов`язаність винагороди члена ВРП з розміром матеріального забезпечення судді Верховного Суду (частина друга статті 21 Закону № 1798-VIII) не змінює правового статусу ВРП, а з тим і гарантій діяльності її членів, які на своїй посаді наділені іншими повноваженнями, що спрямовані на забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції України і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів (присяга члена ВРП, частина перша статті 21 Закону № 1798-VIII).

75. У цьому аспекті Велика Палата Верховного Суду вважає, що на спірні правовідносини не поширюються правила частини п`ятої статті 54 Закону № 1402-VIII, згідно з якими за суддями, які відряджаються для роботи, зокрема у ВРП, зберігаються гарантії матеріального, соціального та побутового забезпечення, визначені законодавством для суддів.

76. Велика Палата Верховного Суду не ставить під сумнів ці приписи судоустрійного закону і не намагається витлумачити їх всупереч їхньому точному змісту, але вважає, що вони мають і можуть бути застосовані тоді і тільки тоді, коли насправді чиняться конкретні порушення чи обмеження гарантованих прав саме судді, наприклад у разі втручання в право судді на отримання суддівської винагороди.

77. Отож конкретний зміст та обсяг передумов, за яких може відбуватися порушення, обмеження чи інші форми посягання на матеріальні, соціальні чи побутові права судді, можуть бути різними, як і характер цих передумов, наприклад, факт застосуванням обмежень, визначених статтею 29 Закону № 294-ІХ у редакції Закону № 553-ІХ, може стосуватися прав судді, відрядженого до ВРП, хоча б тим, що в згаданому Законі йдеться про обмеження гарантованих матеріальних прав судді, статус якого зберігається, зокрема, за позивачкою.

78. Проте потрібно визнати, що гарантії судді, визначені частиною п`ятою статті 54 Закону № 1402-VIII, аж ніяк не можуть бути правомірною підставою для виплати винагороди члену ВРП, оскільки для виплати цієї винагороди як гарантії діяльності члена ВРП діє інший акт - Закон № 1798-VIII, який регулює розмір, підстави та гарантії її виплати.

79. Стосовно норми закону, яку потрібно застосовувати в ситуації з винагородою члена ВРП, то неодмінно потрібно зважати на те, що як суб`єкт владних повноважень у своїй діяльності ВРП має дотримуватися встановленого у Конституції України правового порядку, за яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Цей порядок є основою діяльності всіх органів публічної влади і покладає обов`язок виконувати закон, конституційність якого презюмується.

80. У цьому контексті важливо ще раз наголосити, що ВРП не виплачує винагороди судді, відтак не може спиратися на приписи статті 130 Основного Закону України і застосовувати норми Закону № 1402-VІІI у частині визначення розміру і виплати винагороди члену ВРП, зокрема й тим із них, які обрані із числа суддів. Тому у випадку із Законом № 553-ІХ, яким були внесені зміни до Закону № 294-IX, зокрема доповнено його статтею 29, відповідно до наведених приписів частини другої статті 19 Конституції України ВРП як державний орган не могла не виконувати норм цього Закону в питанні виплати винагороди члена ВРП, зокрема із числа суддів, адже це вимагало діяти всупереч установленому чинним протягом оскаржуваного періоду законом порядку використання бюджетних коштів.

81. Отож, підсумовуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду констатує, що повноваження судді визначені Законом № 1402-VІІI, а повноваження члена ВРП, якими він наділений відповідно до Закону № 1798-VIII, визначені саме цим Законом. Ці повноваження є відмінними. Так само відрізняються за своєю правною природою суддівська винагорода та винагорода члена ВРП. Установлений у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду розмір винагороди члена ВРП є однією з гарантій його діяльності, закріплених у статті 21 Закону № 1798-VIII.

82. Такий правовий підхід відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованій у постановах від 8 травня 2025 року в справі № 990/234/23 та від 11 грудня 2025 року в справі № 990/244/23, в яких одним з аспектів спору було якраз те, що позивачки - члени ВРП, теж, як і ОСОБА_1 , у спірний період були чинними суддями, відрядженими до ВРП. Підстав для відступу від такої позиції Велика Палата Верховного Суду не вбачає.

83. За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач, здійснюючи виплату позивачці винагороди члена ВРП в період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження, діяв у спосіб та в межах, установлених Конституцією України та Законом № 1798-VIII.

84. Доводи позивачки в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків Касаційного адміністративного суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

85. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

86. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

87. Велика Палата Верховного Суду вважає, що Касаційний адміністративний суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до вимог статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а зазначеного рішення - без змін.

Висновки щодо розподілу судових витрат

88. Згідно із частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

89. Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 жовтня 2025 року у справі № 990/233/23 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачкаТ. Г. Стрелець
Судді:О. О. БанаськоМ. В. Мазур
О. В. БілоконьС. Ю. Мартєв
О. Л. БулейкоК. М. Пільков
І. А. ВоробйоваС. О. Погрібний
О. А. ГубськаН. С. Стефанів
А. А. ЄмецьІ. В. Ткач
Л. Ю. КишакевичВ. Ю. Уркевич
В. В. Король
О. В. Кривенда