Справа № 320/17338/23
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2026-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2026 року м. Київ № 320/17338/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Любенко Д.І.,

за участю представників сторін:

від позивача Сидоренко Ю.А.

від відповідача Федоренко А.О., Тислюк Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк»

в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

до Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 15.02.2023 № 1 та від 03.02.2023 № 8974/26-15-07-03-01-25.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» перебуває у процедурі ліквідації з 2015 року, а відтак його діяльність регулюється спеціальним законом - Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». З моменту відкликання банківської ліцензії банк не здійснює господарської діяльності з метою отримання прибутку, а його активи включені до ліквідаційної маси та реалізуються виключно з метою задоволення вимог кредиторів. На думку позивача, контролюючий орган безпідставно ототожнив негативний фінансовий результат від реалізації активів ліквідаційної маси із уцінкою або втратами від зменшення корисності основних засобів у розумінні пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України. Позивач вказує, що спірна сума 403 367 523,36 грн сформована як результат фактичного продажу активів на відкритих торгах, тобто як різниця між балансовою (залишковою) вартістю та ціною реалізації, а не як бухгалтерська уцінка чи імпейрмент, проведені до продажу активу. Позивач наголошує, що Податковий кодекс України не передбачає коригування фінансового результату на суму збитку від продажу активів ліквідаційної маси у порядку, застосованому контролюючим органом. Ототожнення збитку від реалізації з уцінкою є, на переконання позивача, розширювальним тлумаченням податкових норм, що суперечить принципу правової визначеності та статті 4 Податкового кодексу України. Щодо суми 408 682 062,20 грн позивач зазначає, що відповідні бухгалтерські операції були зумовлені зміною бізнес-моделі управління фінансовими активами у зв`язку з переходом банку в режим ліквідації та здійснені на виконання рішень Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. На думку позивача, такі операції мають особливу економічну природу та не можуть розцінюватися як звичайна уцінка цінних паперів у межах господарської діяльності діючого платника податків. Крім того, позивач вважає протиправним нарахування штрафу у сумі 340 грн, оскільки під час ліквідації банку не допускається виникнення нових зобов`язань, у тому числі штрафних санкцій, крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Застосування штрафу, на переконання позивача, суперечить спеціальному правовому режиму діяльності банку у ліквідації. У зв`язку з викладеним, позивач просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 15.02.2023 №1 та від 03.02.2023 №8974/26-15-07-03-01-25.

Ухвалою судді Київського окружного адміністративного суду (суддя Шевченко А.В.) від 12.07.2023 позовну заяву було залишено без руху. У строк визначений судом позивач усунув недоліки позовної заяви.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, на підставі розпорядження керівника апарату Київського окружного адміністративного суду проведено повторний автоматизований розподіл адміністративної справи № 320/17338/23, яку передано на розгляд головуючій судді Пановій Г.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.06.2024 відкрито провадження в адміністративній справі № 320/17338/23, вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідач заперечує проти задоволення позову та зазначає, що перевірка проведена на підставі та у межах повноважень, визначених Податковим кодексом України, а спірні податкові повідомлення-рішення прийняті з дотриманням вимог законодавства. Щодо зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток відповідач вказує, що позивач відніс до складу витрат суми негативного результату від вибуття необоротних активів у розмірі 403 367 523,36 грн, які за своєю економічною суттю є уцінкою та втратами від зменшення корисності основних засобів. Відповідач зазначає, що відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України фінансовий результат до оподаткування підлягає збільшенню на суму уцінки та втрат від зменшення корисності, включених до витрат звітного періоду, однак позивач такого коригування не здійснив. Крім того, відповідач зазначає, що у лютому 2018 року позивачем проведено уцінку боргових цінних паперів на загальну суму 408 682 062,20 грн, що відображено у бухгалтерському обліку через рахунки переоцінки. Згідно з підпунктом 141.2.1 пункту 141.2 статті 141 Податкового кодексу України фінансовий результат до оподаткування збільшується на суму від`ємного загального результату переоцінки цінних паперів, якщо сума уцінок перевищує суму дооцінок. Оскільки позивач не здійснив відповідного коригування, контролюючий орган вважає правомірним зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування. Щодо штрафних санкцій відповідач зазначає, що норми Податкового кодексу України не містять виключень для банків у ліквідації щодо відповідальності за порушення податкового законодавства, а тому застосування штрафу у сумі 340 грн є правомірним. Відповідач також посилається на судову практику у справах № 320/4732/23 та №320/26679/23, в яких судами підтверджено обов`язок платників податків здійснювати коригування фінансового результату у разі уцінки або зменшення корисності активів. У задоволенні позову просить відмовити повністю.

Такі доводи заперечені позивачем у наданій суду відповіді на відзив, в якій додатково наголошено на обґрунтованості позовних вимог.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.07.2025 відмовлено у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про участь ПАТ "ВІЕЙБІ БАНК" у судовому засіданні призначеному 10.07.2025 о 17:00 год в режимі відеоконференції.

Протокольною ухвалою суду від 31.07.2025 суд на місці ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити справу по суті заявлених позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи позовної заяви та просив суд позов задовольнити. Представники відповідача проти позов заперечували та просили суд відмовити у його задоволенні.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.02.2026 виправлено описку у вступній та резолютивній частині рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з такого.

Судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» () є юридичною особою, зареєстрованою в установленому законом порядку.

Постановою Правління Національного банку України від 20.11.2014 №733 ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20.11.2014 №123 у банку запроваджено тимчасову адміністрацію з 21.11.2014.

Постановою Правління Національного банку України від 19.03.2015 №188 відкликано банківську ліцензію та прийнято рішення про ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20.03.2015 №63 розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.09.2020 №1627 визначено, що повноваження під час здійснення ліквідації банку до моменту внесення запису про його припинення до Єдиного державного реєстру здійснюються Фондом безпосередньо.

Головним управлінням ДПС у м. Києві на підставі наказу від 16.12.2022 №5742-п проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2016 по 06.01.2023, валютного законодавства за період з 01.01.2016 по 06.01.2023, законодавства щодо єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 06.01.2023 та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 06.01.2023.

За результатами перевірки складено акт №1821/Ж5/26-15-07-08-01/19017842 від 13.01.2023.

Перевіркою встановлено порушення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк»:

- пункту 138.1 статті 138, підпункту 140.4.4 пункту 140.4 статті 140, підпункту 141.2.1 пункту 141.2 статті 141 Податкового кодексу України, що, за висновком контролюючого органу, призвело до завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 812 049 585 грн.

Не погоджуючись із висновками акта перевірки, позивачем подано заперечення, які залишено без задоволення листом ГУ ДПС у м. Києві.

На підставі акта перевірки Головним управлінням ДПС у м. Києві прийняті податкові повідомлення-рішення:

- від 15.02.2023 №1, яким зменшено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на загальну суму 812 049 585 грн;

- від 03.02.2023 №8974/26-15-07-03-01-25 про застосування штрафних санкцій у сумі 340 грн.

Позивачем подано скарги до Державної податкової служби України.

Рішеннями ДПС України від 14.04.2023 №9264/6/99-00-06-01-03-06 та від 17.04.2023 №9333/6/99-00-06-03-01-06 скарги залишені без задоволення, а податкові повідомлення-рішення - без змін.

Вважаючи спірні податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Положеннями статті 62 Податкового кодексу України встановлено, що податковий контроль здійснюється шляхом, зокрема, перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи. Види документальних перевірок, порядок планування, проведення та оформлення їх результатів, що проводяться контролюючим органом, визначеним підпунктом 41.1.2 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, встановлюються Митним кодексом України.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом (абзац 4 підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України).

Відповідно до вимог підпункту 78.1.7. пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України документальна позапланова перевірка здійснюється у випадку, коли розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.

Згідно з пунктом 78.4 статті 78 Податкового кодексу України про проведення документальної позапланової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому (його представнику) не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки надіслано (вручено) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Пунктом 44.1 статті 44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України фінансовий результат до оподаткування збільшується:

на суму нарахованої амортизації основних засобів та/або нематеріальних активів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності;

на суму уцінки та втрат від зменшення корисності основних засобів або нематеріальних активів, включених до витрат звітного періоду відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності;

на суму залишкової вартості окремого об`єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, у разі ліквідації або продажу такого об`єкта;

на суму залишкової вартості окремого об`єкта невиробничих основних засобів та/або невиробничих нематеріальних активів, визначеної відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, у разі ліквідації або продажу такого об`єкта;

на суму витрат на ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих основних засобів чи невиробничих нематеріальних активів, віднесених до витрат відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

В силу положень підпункту 141.2.1 пункту 141.2 статті 141 ПК України фінансовий результат до оподаткування збільшується:

на суму від`ємного фінансового результату від продажу або іншого відчуження цінних паперів, відображеного у складі фінансового результату до оподаткування звітного періоду відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності;

на суму від`ємного загального результату переоцінки цінних паперів (загальна сума уцінок цінних паперів перевищує загальну суму їх дооцінок за звітний період) (крім державних цінних паперів або облігацій місцевих позик), відображеного у складі фінансового результату до оподаткування звітного періоду відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Згідно з підпунктом 141.2.2 пункту 141.2 статті 141 ПК України фінансовий результат до оподаткування зменшується на суму позитивного фінансового результату від продажу або іншого відчуження цінних паперів, відображеного у складі фінансового результату до оподаткування звітного періоду відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Платники податку окремо визначають загальний фінансовий результат за операціями з продажу або іншого відчуження цінних паперів звітного періоду відповідно до національних або міжнародних стандартів фінансової звітності (підпункт 141.2.3 пункту 141.2 статті 141 ПК України).

З аналізу підпункту 141.2.1 пункту 141.2 статті 141 ПК України вбачається, що фінансовий результат до оподаткування збільшується у двох окремих випадках, а саме:

- від продажу або іншого відчуження цінних паперів на суму від`ємного фінансового результату;

- на суму від`ємного загального результату переоцінки (уцінки) цінних паперів.

Судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» з 21.11.2014 віднесено Національним банком України до категорії неплатоспроможних, у зв`язку з чим у банку запроваджено тимчасову адміністрацію, а з 20.03.2015 процедуру ліквідації. Зазначені обставини підтверджуються рішеннями Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, є публічними та не заперечуються сторонами у справі.

З моменту відкликання банківської ліцензії та початку ліквідаційної процедури діяльність банку здійснюється виключно у межах і спосіб, визначених спеціальним законом Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який має пріоритет у регулюванні відповідних правовідносин.

За результатами документальної позапланової виїзної перевірки, проведеної Головним управлінням ДПС у м. Києві, складено акт від 13.01.2023 №1821/Ж5/26-15-07-08-01/19017842, на підставі якого прийнято податкове повідомлення-рішення від 15.02.2023 №1 про зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на загальну суму 812 049 585 грн, а також податкове повідомлення-рішення від 03.02.2023 №8974/26-15-07-03-01-25 про застосування штрафних санкцій у сумі 340 грн.

За результатами адміністративного оскарження вказані рішення залишені без змін.

Надаючи оцінку правомірності застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, суд виходить з того, що з моменту запровадження процедури ліквідації до банку застосовується спеціальний правовий режим, визначений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до положень цього Закону під час здійснення ліквідаційної процедури у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань, у тому числі щодо сплати штрафів, пені чи інших фінансових санкцій, крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідації.

Метою такого правового регулювання є збереження ліквідаційної маси та забезпечення максимально можливого задоволення вимог кредиторів у встановленій законом черговості.

Оскільки штраф у сумі 340 грн не віднесений контролюючим органом до витрат, пов`язаних із проведенням ліквідаційної процедури, та не обґрунтований як такий, що відповідає спеціальному правовому режиму діяльності банку у ліквідації, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 03.02.2023 №8974/26-15-07-03-01-25 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо правомірності зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток суд зазначає, що загальна сума 812 049 585 грн складається з двох складових: суми 403 367 523,36 грн як негативного фінансового результату від реалізації необоротних активів та суми 408 682 062,20 грн як від`ємного загального результату переоцінки (уцінки) боргових цінних паперів.

Досліджуючи складову у розмірі 408 682 062,20 грн, суд встановив, що у бухгалтерському обліку позивача у лютому 2018 року здійснено операції з переоцінки боргових цінних паперів із застосуванням рахунків, призначених для обліку змін справедливої вартості фінансових інструментів, а чистий від`ємний результат такої переоцінки відображено у складі витрат звітного періоду.

За змістом підпункту 141.2.1 пункту 141.2 статті 141 Податкового кодексу України (у редакції, чинній у відповідний період) фінансовий результат до оподаткування підлягає збільшенню на суму від`ємного загального результату переоцінки цінних паперів, коли сума уцінок перевищує суму дооцінок. Позивачем не надано належних доказів того, що зазначена сума не є від`ємним загальним результатом переоцінки у розумінні податкового законодавства або що вона підпадає під передбачені законом винятки.

За таких обставин суд дійшов висновку, що зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування у частині 408 682 062,20 грн є обґрунтованим.

Разом із тим, щодо суми 403 367 523,36 грн суд зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, що зазначена сума сформована як негативний фінансовий результат від фактичного продажу активів ліквідаційної маси банку, тобто як різниця між їх балансовою (залишковою) вартістю та ціною реалізації на відкритих торгах.

Матеріали справи не містять доказів того, що перед продажем відповідних активів позивач здійснював їх уцінку або визнавав втрати від зменшення корисності відповідно до стандартів бухгалтерського обліку.

Суд звертає увагу, що саме ця частина спору є ключовою, оскільки контролюючий орган фактично ототожнив «негативний результат від вибуття/продажу необоротних активів» із «уцінкою та втратами від зменшення корисності» у розумінні пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України. Така кваліфікація можлива лише за умови доведення, що у складі витрат відображено саме уцінку (зменшення корисності) як бухгалтерську процедуру, здійснену до або незалежно від реалізації активу, а не результат фактичного продажу.

Суд зазначає, що за своєю природою «уцінка/втрата від зменшення корисності» та «збиток від продажу» є різними бухгалтерськими та економічними явищами:

- уцінка (зменшення корисності, імпейрмент) це переоцінка активу до нижчої від балансової величини на дату оцінки, яка відображає зменшення очікуваних економічних вигод або справедливої вартості активу до моменту його вибуття, та визнається у витратах незалежно від того, чи відбудеться продаж;

- збиток від продажу (негативний фінансовий результат від реалізації) це фінансовий результат конкретної операції відчуження активу, який виникає в момент продажу як різниця між виручкою від реалізації та балансовою (залишковою) вартістю активу (з урахуванням правил бухгалтерського обліку), і сам по собі не є «уцінкою», навіть якщо продаж відбувся за ціною нижчою за балансову.

Отже, для застосування пункту 138.1 статті 138 ПК України у частині «суми уцінки та втрат від зменшення корисності» необхідно встановити, що саме такі суми були включені до витрат звітного періоду як результат процедури уцінки/імпейрменту.

Натомість, для результатів продажу активу Податковий кодекс України передбачає інші різниці (зокрема щодо залишкової вартості та амортизації), а не автоматичне «перейменування» збитку від реалізації на уцінку.

З матеріалів справи вбачається, що 403 367 523,36 грн позивач відобразив як негативний результат від вибуття необоротних активів (у тому числі за 2016 2020 роки), а контролюючий орган, посилаючись на те, що реалізовувалися об`єкти, які обліковувалися на рахунках основних засобів, дійшов висновку про тотожність такого збитку та уцінки.

При цьому відповідач у запереченнях і в акті перевірки фактично спирається на загальні твердження, що продаж нижче балансової вартості «еквівалентний» уцінці за МСФЗ 5 (Міжнародний стандарт фінансової звітності 5), а отже підлягає коригуванню за пунктом 138.1 статті 138 ПК України.

Суд не погоджується з такими твердженнями, з огляду на таке.

Сам факт того, що актив обліковувався як основний засіб і надалі був проданий, не дає підстав ототожнювати результат продажу з уцінкою. Для цього необхідно мати докази, що позивач здійснив саме процедуру уцінки/зменшення корисності як окремий бухгалтерський факт (наприклад: рішення про уцінку, звіт оцінювача/розрахунок зменшення корисності, проводки саме з уцінки/імпейрменту, відображення у відповідних аналітичних рахунках як уцінки, а не результату реалізації тощо).

Також, у матеріалах справи відсутні належні та достатні докази того, що сума 403 367 523,36 грн є саме сумою уцінки або втрат від зменшення корисності, включених до витрат. Натомість наявні дані свідчать про формування цієї суми як сукупного негативного результату від реалізації активів, тобто про результат господарської операції продажу/вибуття.

Крім того, посилання відповідача на МСФЗ 5 як на підставу для висновку про «уцінку» не усуває необхідності доведення конкретного бухгалтерського факту уцінки у витратах. Навіть якщо в рамках стандартів фінансової звітності для активів, утримуваних для продажу, застосовуються окремі підходи до оцінки, це не означає, що будь-який збиток від продажу автоматично кваліфікується як «уцінка» для цілей пункту 138.1 статті 138 ПК України. Податкові наслідки настають не від загального посилання на стандарт, а від встановлення, що платник фактично відобразив у витратах показник, який підпадає під ознаки податкової різниці.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, який несе тягар доказування, не довів суду, яким саме чином він відокремив у складі 403 367 523,36 грн частину, що є уцінкою/імпейрментом (якщо така мала місце), від частини, що є власне результатом реалізації; не навів розрахунку і не довів наявність прямого причинного зв`язку між конкретними бухгалтерськими проводками з уцінки та заявленою сумою. Отже, контролюючий орган фактично вважає за необхідне суду погодитися з припущенням, а не з доведеним фактом.

Суд звертає увагу, що у податковому спорі неприпустиме розширювальне тлумачення податкових норм, коли контролюючий орган намагається застосувати податкову різницю до операцій, які формально або фактично не підпадають під її ознаки. Пункт 138.1 статті 138 ПК України прямо говорить про «суму уцінки та втрат від зменшення корисності включених до витрат».

Отже, визначальним є саме включення до витрат уцінки/імпейрменту як окремого бухгалтерського показника, а не будь-якого негативного результату від продажу.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач не довів належними та допустимими доказами правомірність кваліфікації суми 403 367 523,36 грн як уцінки або втрат від зменшення корисності у розумінні пункту 138.1 статті 138 ПК України.

За наявності сумнівів щодо правової кваліфікації таких операцій вони підлягають тлумаченню на користь платника податків.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 15.02.2023 №1 підлягає скасуванню в частині зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 403 367 523,36 грн, тоді як у частині 408 682 062,20 грн підстав для його скасування судом не встановлено.

Суд зазначає, що при оцінці доводів відповідача щодо правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень останній посилається на правові висновки, викладені у справах №320/4732/23 та №320/26679/23.

Водночас, застосування судової практики можливе лише за умови подібності фактичних обставин справ, правової природи спірних правовідносин та однакового правового регулювання.

Як вбачається зі змісту справ №320/4732/23 та №320/26679/23, предметом судового розгляду були правовідносини, що виникли за участю діючих платників податків, які здійснювали господарську діяльність у звичайному режимі, утримували активи з метою отримання майбутніх економічних вигод та в межах такої діяльності здійснювали уцінку або зменшення корисності активів відповідно до вимог національних або міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. У зазначених справах, судами було встановлено факт проведення саме бухгалтерської уцінки (імпейрменту) активів, відображення відповідних сум у складі витрат звітного періоду та, як наслідок, наявність підстав для застосування податкових різниць, прямо передбачених пунктом 138.1 та підпунктом 141.2.1 Податкового кодексу України.

Натомість, у цій справі спірні правовідносини виникли за участю банку, що перебуває у процедурі ліквідації, діяльність якого з моменту відкликання банківської ліцензії та початку ліквідації регулюється спеціальним законом Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Активи такого банку включені до ліквідаційної маси та реалізуються не в межах господарської діяльності та не з метою отримання прибутку, а виключно для задоволення вимог кредиторів у порядку та черговості, визначених законом.

Крім того, у цій справі встановлено, що спірна сума у розмірі 403 367 523,36 грн сформована як негативний фінансовий результат від фактичного продажу активів ліквідаційної маси, тобто як різниця між балансовою (залишковою) вартістю активів та ціною їх реалізації на відкритих торгах. Матеріали справи не містять доказів того, що перед продажем відповідних активів позивач здійснював їх уцінку або визнавав втрати від зменшення корисності відповідно до стандартів бухгалтерського обліку. Таким чином, спірна сума виникла внаслідок реалізації активів, а не внаслідок бухгалтерської процедури уцінки.

У справах №320/4732/23 та №320/26679/23, навпаки, суди досліджували правові наслідки саме попередньої уцінки активів, здійсненої діючими суб`єктами господарювання у межах звичайної підприємницької діяльності, що і стало підставою для застосування податкових коригувань. Ототожнення негативного результату від продажу активів ліквідаційної маси з уцінкою або зменшенням корисності, як це фактично зроблено контролюючим органом у цій справі, не відповідає ані економічній суті таких операцій, ані змісту норм Податкового кодексу України.

Отже, правові висновки, викладені у справах № 320/4732/23 та № 320/26679/23, стосуються інших фактичних обставин та іншої правової природи спірних правовідносин, а саме уцінки активів діючих платників податків у межах господарської діяльності.

За відсутності подібності фактичних обставин і правового режиму діяльності платника податків зазначена судова практика не може бути застосована для обґрунтування правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень у розглядуваній справі.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно з ч. 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Під час звернення з даним позовом до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 26840,00 грн, що підтверджується відомостями квитанції наявної в матеріалах справи.

Відтак, враховуючи розмір заявлених позовних вимог та обсяг їх задоволення судом за наслідком розгляду справи по суті, суд вказує про присудження на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві судових витрат по оплаті судового збору в сумі 13 331,43 грн.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 241-247, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 03.02.2023 № 8974/26-15-07-03-01-25.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 15.02.2023 № 1 в частині зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 403 367 523,36 грн.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (РНОКПП: 19017842, місцезнаходження : 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 13 331 (тринадцять тисяч триста тридцять одна) грн 43 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 11 лютого 2026 р.