Справа № 280/8941/25
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2026-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року Справа № 280/8941/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Мар`єнко Вікторії Юріївни ( АДРЕСА_2 ), до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд 158-Б, м. Запоріжжя, 69005) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивачка, ОСОБА_1 ), в особі представника адвоката Мар`єнко Вікторії Юріївни, до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якій позивачка просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 04.09.2025 року №39 про відмову у призначенні пенсії за віком позивачці, відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII та статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ;

зобов`язати відповідача здійснити призначення та виплату пенсії за віком позивачці, відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII та статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ, з урахуванням довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 13.08.2025 року №376, та довідки про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, який до 1 січня 2024 р. працював та звільнився з державних органів, що провели класифікацію посад державної служби, або який працював у державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, посаду якого було класифіковано, або які працювали у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд) від 13.08.2025 року №377, виданих Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району, починаючи з 27.08.2025 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що спірним рішенням відповідача їй було відмовлено у призначенні пенсії державного службовця, оскільки до стажу державної служби не зараховані періоди роботи з 04.07.2001. Вказаний період роботи відповідач відмовився зараховувати із посиланням на набрання чинності Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», згідно із яким державні службовці, які працювали в органах місцевого самоврядування, набули статусу посадової особи органу місцевого самоврядування. Проте позивачка вважає, що законодавством, яке діяло як в період роботи (служби) позивачки, так і станом на теперішній час, визначено, що час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», зараховується до стажу державної служби. Відтак, оскаржуване рішення відповідача про відмову у призначенні позивачці пенсії за віком, згідно Закону України «Про державну службу», є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. При цьому нарахування пенсії державного службовця позивачці повинно здійснюватись із врахуванням даних, зазначених в довідках про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця. Просить позов задовольнити.

Ухвалою від 13.10.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі. Розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

22.10.2025 засобами системи «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позов в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування відзиву посилається на те, що стаж роботи ОСОБА_1 на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців обчислюється з 19.01.1993 по 03.07.2001 і становить 8 років 5 місяців 15 днів, що є недостатнім для переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Отже, позивачка не має необхідного стажу 20 років на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, і право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» у позивачки відсутнє. Також вважає, що врахування довідок від 13.08.2025 №376 та №377 є передчасним, оскільки стосуються розміру пенсійних виплат, який ще не обрахований суб`єктом владних повноважень, який наділений такою дискрецією. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши наявні у справі матеріали, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивачка працювала на посадах державної служби та посадах органів місцевого самоврядування, в тому числі:

з 19.01.1993 року на посаді спеціаліста ІІ категорії відділу планово-економічного відділу Шевченківської районної ради народних депутатів виконавчого комітету (пр. №1 від 19.01.1993 року);

з 08.02.1993 року на посаді спеціаліста ІІ категорії відділу торгівлі та побутового обслуговування Шевченківської районної ради народних депутатів виконавчого комітету (розпорядження №68р від 08.02.1993 року);

19.01.1994 року прийняла присягу державного службовця;

з 01.10.1995 року на посаді спеціаліста І категорії відділу торгівлі та побутового обслуговування Шевченківської районної адміністрації (розпорядження №196-р від 02.10.1995 року);

з 29.08.1997 року на посаді спеціаліста відділу торгівлі та побутового обслуговування Шевченківської районної ради м. Запоріжжя (розпорядження №8 від 29.08.1997 року);

з 01.07.1998 року на посаді спеціаліста відділу торгівлі та побутового обслуговування Шевченківської районної адміністрації (розпорядження №4-к від 01.07.1998 року);

17.07.2001 року прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування;

з 20.04.2011 року на посаді головного спеціаліста відділу економічного розвитку та підприємництва районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району (розпорядження міського голови №1730к від 19.04.2011 року);

з 11.02.2014 року на посаді головного спеціаліста відділу забезпечення соціальних послуг, стаціонарних установ управління соціальних послуг та соціального забезпечення Департаменту соціального захисту населення Запорізької облдержадміністрації (наказ №12-о від 11.02.2014 року);

з 13.01.2015 року на посаді головного спеціаліста територіального відділу районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району (розпорядження міського голови №2184к/тр від 23.12.2014 року);

з 17.08.2015 року на посаді головного спеціаліста відділу житлово-комунального господарства районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району (розпорядження міського голови № 1543к/тр від 13.08.2015 року);

з 01.05.2023 року на посаді головного спеціаліста відділу житлово-комунального господарства та благоустрою районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району (розпорядження міського голови № 1026к/тр від 19.04.2023 року).

Зазначена інформація підтверджується записами в трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_1 , а також довідкою Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 03.10.2025 року №22.01/01-22-1060.

27.08.2025 позивачка звернулась з заявою щодо переведення з пенсії за віком призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі Закон №889)

Рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області №39 від 04.09.2025 позивачці було відмовлено у переведенні на пенсію, у відповідності до норм Закону України «Про державну службу», у зв`язку з відсутністю законних підстав, а саме у зв`язку із відсутністю необхідного стажу на посадах державних службовців, відповідно до Закону України «Про державну службу».

Так, у рішенні відповідача №39 від 04.09.2025 зазначено наступне: «Згідно з пунктами 10 та 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10.12.2012 №889 «Про державну службу» на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ (далі Закон №3723) мають право, зокрема жінки, по досягненню 60 років, які на 01.05.2016 на день набрання чинності Закону №889 мають не менше 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723 та мають не менш 10 років стажу на посадах державних службовців.

Статтею 25 Закону України №3723 визначено сім категорій посад державних службовців, які вони могли обіймати у відповідних державних органах, та передбачено, що віднесення наявних посад державних службовців, не перелічених у цій статті, а також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців проводилося Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним органом, тобто видання відповідного акту Кабінету Міністрів України.

З набранням чинності Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (04.07.2001) державні службовці, які працювали в органах місцевого самоврядування, набули статусу посадової особи місцевого самоврядування. Враховуючи вищевикладене, до 20-річного стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, зараховуються періоди роботи на посадах, які були віднесені до категорій посад державних службовців, до набуття особою статусу особи місцевого самоврядування (04.07.2001).

Отже, стаж роботи ОСОБА_1 на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців обчислюється з 19.01.1993 по 03.07.2001 і становить 8 років 5 місяців 15 днів.

Враховуючи вищевикладене, прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 в переході на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» у зв`язку із відсутністю необхідного стану на посадах державних службовців відповідно до Закону України №889».

Вважаючи таке рішення протиправним, позивачка звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII з 01.05.2016 втратив чинність Закон України від 16.12.1993 №3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон №3723-XII), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу [підпункт 1 пункту 2 розділу XI визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) у тім, що він унеможливив перерахунок розмірів пенсій, призначених на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII, згідно з Рішенням Конституційного Суду №3-р/2022 від 23.12.2022. Підпункт 1 пункту 2 розділу XI втрачає чинність через три місяці з дня припинення чи скасування в Україні воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022 зі змінами].

Згідно з положеннями статті 90 Закону №889-VІІІ, який набрав чинності з 01.05.2016, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, відповідно до пункту 10 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Також, пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VІІІ встановлено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

За приписами частини першої статті 37 Закону №3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом 1 частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (діяла до набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889), робота на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у ст. 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу державної служби.

Статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачено, зокрема, п`яту категорію - посади керуючих справами виконавчих апаратів районних рад, керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів районних у містах рад, помічників голів, радників (консультантів), спеціалістів, головних бухгалтерів управлінь і відділів виконавчого апарату обласних, секретаріатів Київської та Севастопольської міських рад, керівників управлінь, відділів та інших виконавчих органів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад та їх заступників, керівників відділів (підвідділів) у складі самостійних управлінь, відділів виконавчих органів міських (міст обласного значення) рад, посади заступників міських (міст районного значення), сільських, селищних голів з питань діяльності виконавчих органів ради, секретарів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад, старост; шосту категорію посад - посади керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад, керівників структурних підрозділів виконавчого апарату районних та секретаріатів районних у містах Києві та Севастополі рад та їх заступників, керівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст районного значення), районних у містах рад та їх заступників, помічників голів, радників, консультантів, начальників секторів, головних бухгалтерів, спеціалістів управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст обласного значення та міста Сімферополя) рад; та сьому категорію посад - посади радників, консультантів секретаріатів районних у містах рад, спеціалістів виконавчих органів районних у містах, міських (міст районного значення) рад, спеціалістів виконавчих органів сільських, селищних рад.

Враховуючи наведене, вищезазначені роботи позивачки з 04.07.2001 відповідачем протиправно не враховано у стаж її роботи на посадах державної служби.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.05.2018 у справі №351/1792/17, від 13.05.2021 у справі №623/198/17 та від 03.02.2025 у справі №260/182/24.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom №44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany №71916/01, №71917/01 та №10260/02).

Також, суд вважає за потрібне наголосити, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування (standards of proof): «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence), «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence) та «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

У справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень щодо відмови фізичній особі у реалізації її права на соціальний захист, гарантованого, зокрема, статтею 46 Конституції України, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».

Це, зокрема, зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України».

Також, аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2019 року у справі №822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі №826/5857/16, від 11 лютого 2020 року у справі №816/502/16, від 16 червня 2020 року у справі №756/6984/16-а, від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22 та інших.

Оскаржуване рішення відповідача від 04.09.2025 року №39 про відмову у перерахунку пенсії, яким відмовлено позивачці у переведенні з пенсії за віком призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», не відповідає вищезазначеним принципам, а отже не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

Щодо вимог зобов`язального характеру, то Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Парафія Грекокатолицької церкви у м. Люпені проти Румунії») зазначив, якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи.

У постанові від 23.12.2021 у справі №480/4737/19 Верховний Суд зазначив, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбачених законом.

У справі №580/1617/19 Верховний Суд зазначив, що адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

До того ж, у постанові від 24.12.2019 у справі №823/59/17 Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: «…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень».

«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини, вказує, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України», заява №61406/00, п.59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі», заява №30210/96, п. 158) (рішення від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України», заява №20390/07, п. 29).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату без повторного звернення в суд.

У постанові від 08.11.2019 по справі №227/3208/16-а Верховний Суд виклав правовий висновок, згідно із яким повноваження пенсійного органу не є дискреційними якщо порядок їх реалізації передбачає лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

У даному спорі єдиним правомірним видом поведінки пенсійного органу є переведення позивачки на пенсію державного службовця, а тому ефективним способом захисту порушених прав позивачки, що забезпечить їх поновлення без повторного звернення до суду є зобов`язання відповідача здійснити відповідне переведення позивачки на пенсію державного службовця.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про нарахування та виплату їй пенсії з урахуванням довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 13.08.2025 року №376, та від 13.08.2025 року №377, то суд звертає увагу позивачки на правову позицію Верховного Суду, по аналогічному спору, викладену в постанові від 12 вересня 2023 року у справі №560/8328/22 (адміністративне провадження №К/990/10501/23).

Так, в п.25 вказаної постанови Верховний Суд зазначив: «У свою чергу, вимоги позивачки зобов`язати ГУ ПФУ в Хмельницькій області обрахувати їй пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону та пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII, з урахуванням заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зазначеної в довідках від 18.04.2022 №345-Ф та №346-Ф, виданих ГУ ПФУ в Хмельницькій області, є передчасним, оскільки стосуються розміру пенсійних виплат, який ще не обрахований суб`єктом владних повноважень, який наділений такою дискрецією, наслідки якої можуть бути предметом перевірки судом на відповідність критеріям, визначеним у статті 2 КАС України, а отже така вимога спрямована на майбутнє, через, що не підлягає задоволенню з огляду на те, що судовому захисту підлягає тільки порушене право.».

Суд зазначає, що відповідач ще не надавав оцінки зазначеним довідкам та зазначеним у них відомостям, щодо відповідності їх вимогам чинного законодавства.

Також, відповідач ще не ухвалював рішення щодо переведення позивачки з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу» на виконання цього рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивачки, у зазначеній частині, при здійсненні такого переведення будуть порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду: від 14.09.2020 (справа №560/2120/20), від 19.08.2021 (справа №420/3284/20), від 17.09.2021 (справа №580/1285/20), від 06.04.2022 (справа №620/1081/20), від 23.06.2022 (справа №620/1591/20), від 13.03.2023 (справа №620/6368/20) від 30.03.2023 (справа №620/1252/20), від 25.04.2023 (справа №420/8932/20) та інших.

Щодо дати переведення позивачки на пенсію згідно Закону України «Про державну службу», то з урахуванням прохальної частини позову та вимог ч.2 ст.9 КАС України, позивачку слід перевести на зазначену пенсію з 27.08.2025.

З урахуванням викладеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України висновує, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

З урахуванням зазначених норм, судовий збір сплачений позивачкою в розмірі 1211,20 грн., підлягає стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, яким прийнято протиправне рішення - ГУ ПФУ в Запорізькій області.

Інші судові витрати позивачкою до стягнення не заявлялись.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Мар`єнко Вікторії Юріївни ( АДРЕСА_2 ), до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд 158-Б, м. Запоріжжя, 69005) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 04.09.2025 за №39.

Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу» з 27.08.2025.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «11» лютого 2026 року.

Суддя Р.В. Кисіль