Справа № 320/10728/24
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2026-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Сови Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області, як відокремленого підрозділу ДПС на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом Підприємства об`єднання громадян "Інтертекстиль" до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, як відокремленого підрозділу ДПС про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Підприємство об`єднання громадян "Інтертекстиль" звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, як відокремленого підрозділу ДПС про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25.12.2023 № .

Київський окружний адміністративний суд рішенням від 04 липня 2025 року позов задовольнив.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Апелянт зазначив, що суд першої інстанції не дослідив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не надав належної оцінки доказам що містяться в матеріалах справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначив, що судом першої інстанції повно та достовірно встановлено фактичні обставини справи, встановленим обставинам надано правильну правову оцінку, ухвалено у справі законне та обґрунтоване рішення, яке ґрунтується на нормах матеріального права та прийнято із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Підприємство об`єднання громадян "Інтертекстиль" зареєстроване як юридична особа та являється платником податку на додану вартість.

До основних видів діяльності позивача входить: 14.11 Виробництво одягу зі шкіри (основний); 14.12. Виробництво робочого одягу; 14.13. Виробництво іншого верхнього одягу; 14.14. Виробництво спіднього одягу; 14.19 Виробництво іншого одягу й аксесуарів; 95.23 Ремонт взуття та шкіряних виробів; 15.20 Виробництво взуття; 15.12 Виробництво дорожніх виробів, сумок, лимарно-сідельних виробів зі шкіри та інших матеріалів; 14.12 Виробництво робочого одягу; 13.30 Оздоблення текстильних виробів; 47.79 Роздрібна торгівля уживаними товарами в магазинах; 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 46.49 Оптова торгівля іншими товарами господарського призначення; 46.42 Оптова торгівля одягом і взуттям; 46.41 Оптова торгівля текстильними товарами; 46.16 Діяльність посередників у торгівлі текстильними виробами, одягом, хутром, взуттям і шкіряними виробами; 14.39 Виробництво іншого трикотажного та в`язаного одягу.

Головним управлінням Державної податкової служби у Київській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку Підприємства об`єднання громадян "Інтертекстиль" щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за вересень 2023 року податкової декларації з податку на додану вартість № від 19.10.2023 сум від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету

Результати перевірки оформлені Актом перевірки від 06.12.2023 №26427/10-36-07-14/43991071, у висновках якого вказано про порушення позивачем вимоги п.200.1, пп. "б" п.200.4, статті 200 Податкового Кодексу України з урахуванням вимог п.200.14 статті 200 Податкового Кодексу України, в результаті чого відмовлено в отриманні бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку за вересень 2023 року на загальну суму 38 885 325, 00 грн.

На підставі висновків Акту перевірки, відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 25.12.2023 № за формою "В3", яким позивачу відмовлено у бюджетному відшкодуванні на суму 38 885 325 грн.

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся з даним позовом до суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податкового кодексу України.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (далі - ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з підпунктом 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 ПК України бюджетне відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (підпункт 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

За змістом пунктів 44.1., 44.3. статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством термінів, але не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статей 39 та 39-2 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності, та документів, пов`язаних з виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, - не менш як 1095 днів з дня здійснення відповідної господарської операції (для відповідних дозвільних документів - не менш як 1095 днів з дня завершення терміну їх дії).

Пунктом 185.1 статті 185 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

За змістом пункту 187.8 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Згідно з пунктом пункт 198.2 статті 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 200.1 статті 200 ПК України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

За змістом пункту 200.4 статті 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на відповідний рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.

Згідно з пунктом 201.12 статті 201 ПК України у разі ввезення товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку.

Пунктом 206.1 статті 206 ПК України, визначено, що під час ввезення товарів на митну територію України суми податку підлягають сплаті до державного бюджету платниками податку до/або на день подання митної декларації безпосередньо на єдиний казначейський рахунок, крім операцій, за якими надається звільнення (умовне звільнення) від оподаткування.

Аналіз наведених положень податкового законодавства свідчить, що з моменту подання платником податків митної декларації для митного оформлення ввезених на митну територію України товарів у останнього виникають відповідні податкові зобов`язання зі сплати податку на додану вартість. Після сплати цього податку до бюджету платник податків набуває право на віднесення таких сум до податкового кредиту відповідного періоду. Таке розуміння норм Податкового кодексу України відповідає характеру і змісту правового регулювання податку на додану вартість та суті його адміністрування, оскільки право на податковий кредит перебуває у прямій залежності саме від факту сплати відповідної суми податку на додану вартість до бюджету. При цьому митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, є належним документом, що посвідчує право на віднесення сплачених сум податку на додану вартість до податкового кредиту за відповідний період, оскільки вона підтверджує фактичну сплату суми податку до відповідного бюджету.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі №380/5557/22, від 03 жовтня 2023 року у справі №640/16289/22, від 02 червня 2020 року у справі №820/2015/16, від 14 червня 2022 року у справі № 0870/4828/12.

Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що позивач сформував та подав до Головного управління ДПС у Київській області податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період вересень 2023 року.

Перевіривши дотримання позивачем вимог податкового законодавства при декларуванні від`ємного значення з податку на додану вартість за вересень 2023 року, в податковій декларації з податку на додану вартість, контролюючий орган відмовив у бюджетному відшкодуванні на суму 38 885 325 грн.

В Акті перевірки контролюючий орган зазначив, що позивачем до перевірки не надано документи щодо проведення імпортних операцій, по сумам, які заявлені до бюджетного відшкодування на розрахунковий рахунок платника у банку по декларації за вересень 2023 року, а саме вантажно митні декларації (далі - ВМД) у зв`язку з чим не можливо встановити хто фактично направляє товар, у якій кількості і за якою ціною; укладених контрактів з імпортерами, у зв`язку з чим не можливо розкрити змісту операцій, таких як: предмет контракту; умови поставки (згідно "Інкотермс 2010"); дати поставки; загальної вартості; умови оплати за поставлений товар; умови приймання товару (по кількості, асортименту чи зовнішньому вигляду) та встановити фактичного нерезидента (Постачальника) імпортованого товару; інвойсів у зв`язку з чим не можливо встановити номенклатуру, кількість та вартість товару; оригінали (копії) міжнародні автомобільні накладні (CMR), товарно-транспортних накладних, тощо, у зв`язку з чим не можливо встановити дати фактичного отримання товарів, фактичного місця завантаження/розвантаження товарів, перевізника товарів; оригіналів платіжних доручень, які підтверджують оплату за імпортований товар.

Контролюючий орган вказав, що основним чинником виникнення від`ємного значення з ПДВ є: застосування нульової ставки оподаткування по ПДВ згідно з п.197.6 ст.197 та пункту 8 підрозділу 2 "Особливості справляння податку на додану вартість" розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України на підставі розпорядження Київської обласної державної адміністрації від 05.04.2021 №189 про надання дозволів на право користування пільгами з оподаткування підприємствам та організаціям громадських організацій осіб з інвалідністю та здійснення експортних операцій (одяг, що був у користуванні, для подальшого використання з текстильних матеріалів).

При цьому в Акті перевірки відповідачем зазначено, що в охопленому перевіркою звітному періоді платник податків не оформляв взаємовідносини з ризиковими контрагентами, відображення яких у бухгалтерському і податковому обліку вплинуло на визначення у Декларації від`ємного значення з ПДВ. Крім того вказано, що товар був реалізований на фізичних -осіб підприємців, жодних зауважень стосовно реалізації товарно-матеріальних цінностей та первинних документів, які підтверджують таку реалізацію Акт перевірки та матеріали справи - не містять, тобто відносно реалізації товарно-матеріальних цінностей, спір між сторонами відсутній.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що факт наявності виробничих потужностей, працівників, обладнання відповідачем в Акті перевірки не заперечується та підтверджується наявними доказами в матеріалах справи.

Колегія суддів перевіривши наявні у матеріалах справи документи встановила наступне.

Згідно наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що у розпорядженні позивача були наявні:

-офісне приміщення за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Великі Дмитровичі, вул. Щаслива, буд. 30-/17 (Договір №31/1221-1 від 31.12.2021 до 30.06.2023 з ТОВ "Лівнер"; Договір №ВД 300/06-2023/1 від 30.06.2023 з ТОВ "Компанія Константа 2020");

-офісне приміщення за адресою: м. Київ, Дарницький район, вулиця Ремонтна, буд. 13, (Договір №22 від 01.07.2023 з ТОВ ВФ "Укрбджолофарм");

- складське приміщення за адресою: Полтавська область, Полтавський район, м. Полтава, вулиця Бірюзова Маршала, буд. 26/1 (Договір №22/11/01-1 від 01.11.2022 з ТОВ "Компанія Алтей Інвест");

- виробниче приміщення за адресою: м. Київ, Дарницький район, вулиця Ремонтна, буд. 13, (Договір №010423-23 від 03.04.2023 з ТОВ "Дівтек");

- склад-магазин за адресою: м. Київ, Деснянський район, вулиця Попудренка, буд. 65 ( Договір №01/03/23 від 01.03.2023 з ТОВ "Тюк");

- склад-магазин за адресою: м. Київ, Дарницький район, проспект Петра Григоренка, буд. 32/Д (Договір №01/03/23 від 01.03.2023 з ТОВ "Тюк";

-склад-магазин за адресою: м. Київ, Святошинський район, проспект Леся Курбаса, буд. 19/А (Договір №01/03/23 від 01.03.2023 з ТОВ "Тюк");

- склад за адресою: м. Камянське, пр.-кт Свободи, буд.57-а (Договір №01/07-23БП(1) від 12.06.2023 з ТОВ "Радуга Інвест").

Згідно наявного у матеріалах справи штатного розпису у позивача для здійснення діяльності була наявна наступна кількість працівників: у березні 2023 року - 22 працівника, у тому числі - 15 за цивільно - правовим договором (далі - ЦПД); у квітні 2023 року - 63 працівника, у тому числі - 30 за ЦПД; у травні 2023 року - 119 працівників, у тому числі - 51 за ЦПД; у червні 2023 року - 121 працівників, у тому числі - 51 за ЦПД; у липні 2023 року - 97 працівників, у тому числі - 36 за ЦПД; у серпні 2023 року - 97 працівників, у тому числі - 36 за ЦПД; у вересні 2023 року - 99 працівників, у тому числі - 36 за ЦПД.

Щодо імпорних операцій згідно договору комісії з комісіонером - ТОВ "Смічов", ТОВ "Рітаріс", ТОВ"Корнів", колегія судів зазначає наступне.

01.03.2023 між позивачем (Комітент) та вказаними комісіонерами було укладено договори комісії, а саме:

- з ТОВ "Рітаріс" (Комісіонер) укладено договір комісії №5-РІТ-ІТ;

- з ТОВ "Смічов" (Комісіонер) укладено договір комісії №SMI-IN-5;

- з ТОВ"Корнів" укладено договір комісії № IT-KR-4.

Згідно умов вказаних договорів комісіонер зобов`язується за дорученням комітента здійснювати від свого імені та за рахунок комітента за обумовлену договором винагороду такі дії:

- придбання у нерезидентів України вживаних одягу, взуття, речей. Асортимент, кількість, ціна та інші характеристики зазначеного товару визначаються у Додатках до цього договору, які є його невід`ємною частиною;

- укладати імпортні зовнішньоекономічні договори купівлі-продажу товару з нерезидентами України;

- збереження та транспортування товару відповідно до базису поставки за контрактом;

- укладати необхідні договори митного оформлення товару при отриманні та за необхідності може виконувати всі необхідні митні платежі.

Пунктом 1.2 Договору перебачено, що товар, який пройшов митне оформлення, передається комісіонером комітенту, та є власністю комітента.

Товар, що є предметом цього договору, передається комісіонером комітенту за актом приймання-передачі у місці зберігання відповідними партіями товару та/або частинами партії товару згідно Додатку, який складається на кошту партію товару окремо, за адресою, зазначеною у відповідному додатку (пункт 1.3 договору).

Згідно з пунктом 1.4 договору сторони погодили, що вантажоодержувачем товару буде безпосередньо сам комісіонер.

Пунктом 3.1 договору визначено, що імпортна ціна товару вказується в Додатках до цього договору , які є невід`ємною частиною.

У матеріалах справи наявні Додатки до договорів, в яких сторони погодили найменування, валюту, кількість та вартість товару.

Судом встановлено, що вказаними Комісіонерами було поставлено позивачу як комітенту товар (одяг, що був у користуванні, для подальшого використання, несортований з текстильних матеріалів (SecondHand) - 1-ї. 2-ї, 3-ї категорії: футболки, сорочки, блузки, светри, штани, шкарпетки, верхній одяг, куртки, джинсовий одяг, верхній зимовий одяг; взуття, що було у користуванні, для подальшого використання, зимове, весняно-осіннє та літнє, 1-ї, 2-ї, 3-ї категорії; речи вживані несортовані, з текстильних матеріалів в асортимент: ковдри, дорожні пледи, білизна, скатертини, фіранки та ін.), що підтверджується Актами прийому-передачі наявними у матеріалах справи.

У звітах Комісіонера зазначено найменування продавця товару, реквізити митної декларації, за якою було ввезено товар, найменування, сума у валюті та у гривневому еквіваленті вартості товару, розмір комісійної винагороди.

У свою чергу позивачем було перераховано контрагентам кошти за надані комісійні послуги, що підтверджується банківськими виписками.

Компаніями Roberts Recycling Ltd No 4 Brickfields, Liverpool Merseyside L36 6HY, United Kingdom; COMFORT SP.Z O.O. ul.Henryka Sienkiewicza 95, 21-480 Wola Okrzejska, Poland, RETAILCLOT SP.Z O.O, Recycling Solutions (North West) ltd, Interclot SP.Z O.O було поставлено, а позивачем прийнято товар (одяг, що був у користуванні, для подальшого використання, несортований з текстильних матеріалів 1-ї. 2-ї, 3-ї категорії: футболки, сорочки, блузки, светри, штани, шкарпетки, верхній одяг, куртки, джинсовий одяг, верхній зимовий одяг; взуття, що було у користуванні, для подальшого використання, зимове, весняно-осіннє та літнє, 1-ї, 2-ї, 3-ї категорії; речи вживані несортовані, з текстильних матеріалів в асортимент: ковдри, дорожні пледи, білизна, скатертини, фіранки та ін.), що підтверджується складеними позивачем під час митного оформлення товару вантажно митними деклараціями за березень - вересень 2023 року.

Судом встановлено, що Комісіонером імпортовано позивачу товар, без урахування ПДВ (ПДВ сплачено митним органам при розмитненні і з урахуванням митної вартості товарів), що підтверджується відповідними ВМД, наявними у матеріалах справи.

Судом встановлено, що всі ВМД надавалися відповідачу під час перевірки.

Придбаний позивачем товар в подальшому був реалізований іншим суб`єктам господарювання, що підтверджується численими договорами та видатковими накладними, копії яких долучені до матеріалів справи. Апелянт вказаного не заперечує.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що податковий кредит у спірних правовідносинах був сформований саме за рахунок податку на додану вартість, сплаченого при митному оформленні, а не за рахунок податку на додану вартість у складі вартості послуг, наданих комісіонерами.

В матеріалах справи містяться копії митних декларацій, акти приймання-передачі товарів у комісію, звіти комісіонерів та акти наданих послуг, які підтверджують виконання комісійних договорів у повному обсязі, передачу товару на склад комітента та сплату всіх необхідних митних платежів.

Контролюючим органом не наведено доказів на спростування зазначених документів, а відомості про невідповідність оформлення ВМД вимогам законодавства в акті перевірки також відсутні.

З огляду на викладене відсутні підстави для сумнівів у дійсності господарських операцій із контрагентами, з огляду на наявність повного пакета первинних документів, оформлених відповідно до вимог законодавства, та фактичне переміщення товарів через митний кордон України.

Посилання апелянта на ненадання позивачем ВМД, укладених контрактів з імпортерами, інвойсів, оригіналів (копій) міжнародних автомобільних накладних (CMR), товарно-транспортних накладних є необґрунтованим, оскільки саме митні декларації є належними документами, що посвідчують право на віднесення сплачених сум податку на додану вартість до податкового кредиту за відповідний період (Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 320/10726/24).

При цьому колегія суддів звертає увагу, що про наявність у контролюючого органу переліку ВДМ наведено на аркуші 35 Акта перевірки.

Отже посилання відповідача на відсутність ВДМ під час перевірки спростовується Актом перевірки. При цьому в акті перевірки контролюючий орган не заперечує факт формування від`ємного значення саме за рахунок імпортних операцій.

Також слід зазначити, що обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову. У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

У свою чергу, обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованих витрат та податкового кредиту первинними документами покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), оскільки саме він виступає суб`єктом, який використовує при обчисленні кінцевої суми податку, що підлягає сплаті до бюджету, суму податкового кредиту з ПДВ, визначену постачальником, та зменшує оподатковуваний дохід на вартість товарів (робіт, послуг), визначену продавцем.

У даному випадку факт здійснення господарських операцій позивача із його контрагентами підтверджується вищенаведеними первинними документами позивача та тими, які містяться в матеріалах справи, достовірність та правильність оформлення яких контролюючий орган не ставить під сумнів.

Таким чином суд першої інстанції, дослідивши первинні документи, якими позивач та його контрагенти супроводжували виконання договорів на надання вказаних послуг документально, дійшли обґрунтованих висновків що господарські операції є економічно виправданими та відповідають основним видам господарської діяльності позивача.

Щодо доводів апелянта про ненадання документів до перевірки та посилання на правові позиції, викладені Верховним Судом у справах № 826/27811/15, № 420/13197/20, № 380/5557/22, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 20 серпня 2015 року №727, де в підпункті 12 пункту 3 розділу ІІІ Порядку визначено: Загальні положення акта (довідки) документальної планової перевірки (відповідні додатки до загальних положень) мають містити інформацію про складені акти про ненадання у визначений у запиті строк (відмови від надання) або надання не в повному обсязі документів (їх копій), пояснень, довідок та інформації, акти відмови платника податків, керівника платника податків або уповноваженої ним особи від підписання зазначених актів.

Акти, що засвідчують такі факти, складаються у довільній формі із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків, керівника або уповноваженої ним особи та переліку ненаданих документів, а також причин відмови в їх наданні.

Відповідно до п.1 розділу ІV Порядку, залежно від фінансово-господарської діяльності платника податків та результатів перевірки до інформативних додатків належать: акт про ненадання платником податків документів (їх копій), пояснень, довідок, інформації тощо, які необхідні для проведення перевірки у визначений у запиті строк (у разі його складання), акт відмови від надання або надання не в повному обсязі документів (їх копій), пояснень, довідок та інформації; акт, який засвідчує факт надання документів менше ніж за 3 дні до дня завершення перевірки.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що саме акт про ненадання платником податків документів (їх копій), акт відмови від надання або надання не в повному обсязі документів (їх копій), пояснень, довідок та інформації є тим, документом, що підтверджує ненадання документів до перевірки та є невід`ємною частиною акта перевірки.

В даному випадку, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, жодного акта про ненадання платником податків документів (їх копій), пояснень, довідок, інформації тощо, які необхідні для проведення перевірки у визначений у запиті строк (у разі його складання), акт відмови від надання або надання не в повному обсязі документів (їх копій), пояснень, довідок та інформації не було складено та надано позивачу, а також не надано відповідачем до суду.

Посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховним Судом у справах № 826/27811/15, № 420/13197/20, № 380/5557/22, колегія суддів відхиляє, оскільки вони ґрунтуються на відмінних фактичних обставинах, а тому не підлягають застосуванню при вирішенні цього спору.

Дослідивши первинні документи, якими позивач та його контрагенти супроводжували виконання договорів на надання вказаних послуг, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що господарські операції є економічно виправданими та відповідають основним видам господарської діяльності позивача.

При цьому судом першої інстанції вірно застосовано ч. 1 ст. 5 КАС України, згідно з якою адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Дану справу суд вирішує, як справу майнового характеру, на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зі змісту якого вбачається, що збільшення податковим органом зобов`язань особи з податку є втручанням до його майнових прав.

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини вимога про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень, яке впливає на склад майна позивача, у тому числі шляхом безпідставного стягнення податків, зборів, штрафних санкцій тощо, є майновою.

У зв`язку з викладеним, протиправне винесення податковим органом спірного податкового повідомлення - рішення становить втручання у мирне володіння майном суб`єкта господарювання, що порушує ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Розглядаючи справу «Інтерспав» проти України про порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Європейський суд з прав людини висловив свою думку, яка полягає в наступному: «коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань».

У рішенні від 22.01.2009 у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський суд з прав людини, зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість другий раз, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області, як відокремленого підрозділу ДПС - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 11.02.2026.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М. Єгорова

А.Ю. Коротких