Справа № 595/1780/25
Суддя: Тхорик І. І.
Дата ухвалення: 2026-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 595/1780/25
Провадження № 2-а/595/6/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2026

Бучацький районний суд Тернопільської області

у складі: головуючого судді Тхорик І.І.

за участі: секретаря судового засідання Єдинак Л.С.

представника позивача, адвоката Ковалівського Б.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бучач справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільської області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Ковалівський Б.В., 10 грудня 2025 року, через систему «Електронний суд», звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільської області, в якому просить скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6278321 від 04 грудня 2025 року, відповідно до якої на неї накладене адміністративне стягнення за ч.1 ст.122 КУпАП, а провадження у справі закрити. Окрім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 484,48 грн. Заявлені вимоги мотивує тим, що 04 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_1 було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення № 6278321, якою її притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП. У постанові зазначено, що 04.12.2025 о 13:32 у м. Бучач, по вул. Підгаєцька, водій, керуючи транспортним засобом, нібито здійснив стоянку на тротуарі та не залишив для руху пішоходів двох метрів, у зв`язку з чим посадова особа дійшла висновку про порушення п. 15.3 ПДР України. Разом із тим, п. 15.3 ПДР України за своїм змістом регулює зовсім інші правовідносини: він визначає умови, за яких у населених пунктах дозволяється зупинка і стоянка транспортних засобів на лівому боці дороги, а також встановлює обмеження щодо такої зупинки/стоянки, зокрема за наявності бульвару, розділювальної смуги або інших дорожніх умов, коли зупинка/стоянка на лівому боці є недопустимою. Тобто зазначений пункт ПДР стосується правил розміщення транспортного засобу на проїзній частині (ліворуч/праворуч відносно напрямку руху) та пов`язаний із організацією руху на дорозі. Натомість у постанові описано іншу ситуацію йдеться про тротуар і про нібито невиконання вимоги щодо «2 метрів для руху пішоходів». Зазначені ознаки не є елементами п. 15.3 ПДР та не випливають із його змісту. Отже, органом фактично наведено обставини, які належать до іншого регулювання ПДР, однак у постанові вказано норму, що не охоплює описану подію, і яка за своїм предметом регулювання не стосується стоянки на тротуарі та оцінки ширини проходу для пішоходів. Така невідповідність між описом події та посиланням на норму ПДР є істотним недоліком постанови, адже саме правильне зазначення порушеної норми визначає юридичну кваліфікацію дій особи, зміст обвинувачення, межі доказування і предмет заперечень. Коли у постанові застосовано норму, що не відповідає описаним обставинам, особа фактично позбавляється можливості чітко розуміти, у чому конкретно її звинувачують і які саме юридично значимі елементи необхідно спростовувати, що прямо впливає на реалізацію права на захист. Додатково зазначає, що твердження про те, що для руху пішоходів «не залишено двох метрів», має бути підтверджене об`єктивними даними, оскільки йдеться про конкретний метричний показник. Однак у постанові не зазначено, що працівниками поліції проводилися будь-які заміри ширини проходу для пішоходів, не наведено результатів таких замірів (жодних числових значень), не вказано спосіб вимірювання, умови його проведення та особу, яка його здійснювала. Так само відсутні дані про складення схеми з прив`язкою чи фотофіксацію з масштабом/орієнтиром, які дозволяли б перевірити висновок про «менше 2 метрів». За відсутності замірів твердження про недотримання «2 метрів» має характер припущення, а не встановленого факту. Саме по собі посилання на відеофіксацію не може замінити вимірювання, оскільки відеозапис залежить від кута зйомки, перспективи, відстані до об`єкта та може спотворювати візуальне сприйняття реальної ширини проходу. Відтак, без проведення замірів та належної фіксації їх результатів неможливо об`єктивно підтвердити ключову ознаку, яка покладена в основу висновку про правопорушення.

Ухвалою суду від 12 грудня 2025 року прийнято до розгляду та відкрити провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільської області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

22 грудня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області надійшов відзив на позовну заяву, в якій він просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 через його безпідставність. В обґрунтування відзиву посилається на те, що 04.12.2025 близько 13 год. 32 хв. у м. Бучач Чортківського району, Тернопільської області по вул. Підгаєцька водій ОСОБА_1 здійснила стоянку транспортного засобу марки «BMW» модель X3, д.н.з. НОМЕР_1 на тротуарі таким способом, що для руху пішоходів залишилося менше 2-х метрів тротуару, чим порушила п. 15.10 «в» ПДР України та скоїла адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП. Поліцейським ВП № 2 (м. Бучач) Чортківського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області Боднаруком І.І. було виявлено дане порушення та винесено відносно позивача ОСОБА_1 постанову серії ЕНА № 6278321 від 04.12.2025, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Звертає увагу на те, що поліцейський виносив постанову за допомогою мобільного електронного пристрою, а не у паперовому вигляді, а тому, із технічних причин, у постанові вказано п. 15.3 ПДР України, а не пп.«в» п.15.10 ПДР України, проте у фабулі чітко описано, правопорушення здійснене позивачкою ОСОБА_1 . В даному випадку основною та обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення є протиправне діяння, факт вчинення якого підтверджено відеоматеріалами, відсутність якого б виключала склад наведеного адміністративного правопорушення. Отже, технічна помилка у постанові про вчинення адміністративного правопорушення за доведеності факту вчинення такого правопорушення не може бути підставою для скасування постанови (постанова Верховного суду від 24.12.2019 по справі №459/1801/17; Верховного суду 28.11.2018 по справі № 537/1214/17 (провадження №К/9901/17897/18). Зі змісту п. 15.10 (в) ПДР України вбачається, що водій наділяється правом на здійснення стоянки автомобіля на тротуарі за умови одночасного дотримання трьох вимог, а саме: стоянка здійснюється легковим автомобілем та мотоциклом; стоянка здійснюється на краю тротуару; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м. Підтвердженням порушень вимог ПДР та норм КУпАП є надані поліцейськими відеоматеріали фіксації порушення із нагрудного відеореєстратора поліцейського під назвою «export-zllk2» о 00:02:50 сек. чітко зафіксовано, що позивач ОСОБА_1 знаходиться в автомобілі BMW X3, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також даний автомобіль здійснює стоянку з порушеннями вимог ПДР, а саме припаркований на тротуарі, де відстань для пересування пішоходів залишається менше 2 м. Зауважує, що на нагрудному відео реєстраторі поліцейського під назвою «export-zllk2» о 00:00:55 сек. та о 00:03:21 сек., о 00:07:02 сек. зафіксовано рух пішоходів, які через припаркований автомобіль не мають можливості здійснювати рух по тротуарі, тим самим змушені здійснювати його обхід проїзною частиною дороги внаслідок чого наражають себе на небезпеку. В ході документування правопорушення позивач та відповідно до ст. 268 КУпАП, не скористалася своїм правом заявляти клопотання, давати пояснення та подавати докази, по факту скоєння адміністративного правопорушення, що свідчить про визнання нею своєї вини та згоду з притягненням до адміністративної відповідальності. Також позивач ОСОБА_1 не висловлювала скарг на постанову, хоча могла це зробити відповідно до ст. 293 КУпАП, отже скарг на винесення постанови не було. Подані позивачем твердження про відсутність на її переконання об`єктивних даних скоєння правопорушення вважаємо такими, що висловлені з метою уникнення адміністративної відповідальності після усвідомлення негативних наслідків скоєного правопорушення. Зазначає, що працівниками поліції не здійснювалося жодних дій, які б перешкоджали реалізувати позивачу своє право на правничу допомогу. Отже, поліцейським, як посадовою особою, що наділена дискреційними повноваженнями, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням докази порушення позивачем ПДР України, маючи відповідні повноваження зроблено висновок про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Підстав для умисного спотворення обставин події у працівників поліції не було. Таким чином, постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності є обґрунтованою та законною, а також такою, що не підлягає скасуванню. Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивач дійсно допустила порушення ПДР, тому оскаржувану постанову винесено працівником поліції у межах повноважень та у суворому дотриманні закону, відповідно до об`єктивних обставин справи тому позов до задоволення не підлягає.

23 грудня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника позивача, адвоката Ковалівського Б.В., надійшла відповідь на відзив, яку суд приймає в якості письмових пояснень у справі, поданих стороною позивача в порядку ст.44 КАС України (в даній категорії справ, відповідно до ч. 1 ст. 269 КАС України, заявами по суті справи є позовна заява та відзив), в яких він вказує, що доводи відзиву не спростовують позовних вимог, оскільки відповідач фактично підміняє доказування припущеннями і намагається «виправдати» недоліки постанови поясненнями, які з`явилися вже після її винесення. У справі про адміністративне правопорушення недостатньо просто заявити, що було порушення. Має бути доведено всі істотні елементи: хто саме вчинив дію, у чому саме полягає дія, коли і де вона відбулася, яка норма порушена, і якими доказами це підтверджується. Якщо хоча б одна ключова ланка не доведена, висновок про вину є припущенням, а постанова не може залишатися чинною. На відео, на яке посилається відповідач, дійсно можна побачити транспортний засіб у нерухомому стані. Але саме по собі зображення автомобіля, який уже стоїть, не доводить головного: що саме позивачка здійснила зупинку або стоянку саме в цьому місці і саме таким способом, який утворює склад правопорушення. Фактично відео фіксує наслідок автомобіль знаходиться у певному положенні. Водночас, відео не фіксує моменту вчинення дії, яка інкримінується, тобто не показує, як саме цей автомобіль заїхав на тротуар, хто ним керував у момент заїзду, хто обрав місце для зупинки/стоянки, і за яких умов це відбулося. Наявність особи в автомобілі або поруч із автомобілем у момент підходу поліцейського не дорівнює доведенню, що ця особа і здійснила зупинку/стоянку саме тут. Тобто, відповідач не довів причинного зв`язку між діями позивачки та самим фактом стоянки автомобіля у спірному місці. А доведення «хто саме вчинив дію» є базовою вимогою, бо адміністративна відповідальність є персональною. Карати можна конкретну особу лише тоді, коли достовірно встановлено, що саме вона вчинила заборонене діяння. Окремо важливо, що ключова ознака, на яку посилається поліція, нібито, залишилося менше 2 метрів для руху пішоходів, є метричним показником. Таку обставину не можна обґрунтовувати лише загальним враженням або словами посадової особи. Для підтвердження цього потрібні об`єктивні дані: проведені заміри, зафіксований результат, зрозумілий спосіб вимірювання, або така фото/відеофіксація, яка реально дає можливість перевірити саме відстань у метрах (із масштабом/орієнтирами, що дозволяють обчислити ширину проходу). У матеріалах цього немає. В постанові немає відомостей про замір, немає числового значення, немає опису, як встановлено «менше 2 м». Отже, твердження про «менше 2 метрів» є припущенням і не може бути покладене в основу відповідальності. Довід відповідача, що у фабулі все описано, не замінює доказів. Опис у постанові це виклад позиції посадової особи. Але виклад не є доказом сам по собі, якщо він не підтверджений належними матеріалами, які дають можливість перевірити обставини. Тим більше, коли йдеться про конкретний метричний критерій. Так само безпідставним є твердження, що позивачка не скористалась правом заявляти клопотання, давати пояснення, і що це, начебто, означає визнання вини. Мовчання або відсутність клопотань не є визнанням. А найголовніше, відповідач не довів, що позивачці були належним чином роз`яснені права та обов`язки, і що їй була забезпечена реальна можливість скористатися правовою допомогою. У матеріалах відсутні переконливі підтвердження, що позивачці дійсно роз`яснили права, зокрема, право на правову допомогу, і що вона усвідомлено відмовилася від такого права. Відповідач, по суті, підміняє це припущенням: «раз не заперечувала, значить погодилась. Такий підхід є неправильним, бо обов`язок доведення належності процедури і правомірності постанови лежить на органі, який її виніс. Крім того, сама логіка «технічної помилки» у постанові показує, що документ оформлявся без належної уважності та перевірки. Якщо в постанові вказано одну норму, а у відзиві відповідач уже говорить про зовсім іншу норму, це означає, що зміст обвинувачення фактично змінюється. Особа не повинна здогадуватися, що саме їй інкримінують, і не повинна відбиватися від «оновлених версій» уже під час судового розгляду. Це також напряму впливає на можливість ефективного захисту. Отже, у цій справі одночасно наявні кілька критичних проблем: не доведено, що саме позивачка здійснила зупинку/стоянку саме в інкримінованому місці; не доведено об`єктивними даними метричну ознаку «менше 2 метрів»; не підтверджено належним чином дотримання прав позивачки під час розгляду справи на місці, зокрема, права на правову допомогу. За таких умов постанова не може вважатися законною та обґрунтованою і підлягає скасуванню.

24 грудня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області надійшли додаткові пояснення, в яких вважають, що всі доводи та клопотання представника позивача, висловлені у відповіді на відзив, є неналежними та необґрунтованим, оскільки у справах, які розглядаються за прискореною процедурою відповідно до статті 286 КАС України, подання такої заяви по суті справи, як відповідь на відзив суперечить імперативній нормі частини 1 статті 269 КАС України, яка не передбачає її для таких видів проваджень.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибула.

Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Ковалівський Б.В., в судовому засіданні позов підтримав та просив такий задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Тернопільській області в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив справу слухати у відсутності їх представника.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України).

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6278321 від 04.12.2025, прийнятої поліцейським ВП № 2 (м. Бучач) Чортківського РУП ГУНП в Тернопільській області Боднаруком І.І., 04 грудня 2025 року о 13:32:14 год. в м. Бучач по вул. Підгаєцька водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, здійснив стоянку на тротуарі, не залишив для руху пішоходів двох метрів, чим порушив п.15.3 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за що на неї було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

За відомостями постанови до неї додається відеофіксація на вимогу із нагрудної камери поліцейського номер 857309 та реєстратора 70маі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про дорожній рух», контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).

Пунктом 11 ч. 1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Пунктом 1.9. ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Частиною першою статті 122 КУпАП, окрім іншого, встановлено відповідальність за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, зупинки, стоянки, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Так, в оскаржуваній постанові зазначено, що позивачка порушила п.15.3 ПДР України, відповідно до якого у населених пунктах зупинка і стоянка транспортних засобів дозволяються на лівому боці дороги, що має по одній смузі для руху в кожному напрямку (без трамвайних колій посередині) і не розділена розміткою 1.1, а також на лівому боці дороги з одностороннім рухом. Якщо дорога має бульвар або розділювальну смугу, зупинка і стоянка транспортних засобів біля них забороняються.

Разом з тим, у відзиві на позовну заяву представник відповідача посилається на те, що працівником поліції при складенні оскаржуваної постанови помилково зазначено п.15.3 ПДР, тоді як вірним слід вважати п.15.10 «в» ПДР України, що буде узгоджуватися зі змістом фабули протоколу.

Так, згідно постанови серії ЕНА №6278321 від 04.12.2025, прийнятої поліцейським ВП № 2 (м. Бучач) Чортківського РУП ГУНП в Тернопільській області Боднаруком І.І., 04 грудня 2025 року о 13:32:14 год. в м. Бучач по вул. Підгаєцька водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, здійснила стоянку на тротуарі, не залишила для руху пішоходів двох метрів.

Як передбачено п.п. «в» п. 15.10 Правил дорожнього руху стоянка забороняється на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Згідно зі ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до положень ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

На підтвердження вчинення інкримінованого позивачу правопорушення відповідачем надано суду відеозапис, з якого вбачається, що легковий автомобіль позивача був припаркований на краю тротуару.

З матеріалів справи також слідує, що поліцейський не здійснював вимірювання відстані для руху пішоходів, відтак, обставини про те, що позивачка не залишила для руху пішоходів двох метрів, не знайшли свого підтвердження.

Відтак, склад правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, в діях позивача не доведений.

За змістом ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, саме на відповідача покладено обов`язок доказування правомірності складення оскаржуваної постанови.

У відповідності до ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що позов є підставним, відтак постанова серії ЕНА № 6278321 від 04.12.2025 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн, винесена поліцейським ВП №2 (м. Бучач) РУП ГУНП в Тернопільській області Боднаруком І.І. підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином із відповідача ГУНП в Тернопільській області слід стягнути судові витрати у розмірі 484,48 грн.

Керуючись ст. 19, 61 Конституції України, ст. ст. 9, 122, 245, 247, 251, 279, 280, 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. ст.2 ,5, 9, 72-77, 122, 139, 159, 242, 244-246, 257, 271, 286 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільської області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, задовольнити.

Постанову серії ЕНА № 6278321 від 04 грудня 2025 року про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст.122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340 грн на ОСОБА_1 , винесену поліцейським відділення поліції №2 (м. Бучач) Чортківського РУП ГУНП в Тернопільській області Боднаруком І.І., скасувати, а провадження у справі закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 484 грн 48 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, місцезнаходження: вул. Валова, 11, м. Тернопіль, 46001.

Суддя: І. І. Тхорик