Справа № 420/22102/25
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2026-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/22102/25

Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С. Дата і місце ухвалення: 10.11.2025р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні (нарахування та виплата грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 07 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року у повному обсязі та у період з 19 липня 2022 року по 12 червня 2025 року - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військову частину НОМЕР_1 ) виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні (нарахування та виплата грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 07 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року у повному обсязі та у період з 19 липня 2022 року по 12 червня 2025 року не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати на його користь компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29 січня 2020 року по 12 червня 2025 року (день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі) включно за весь час затримки виплати;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29 січня 2020 року по 12 червня 2025 року (день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі) включно за весь час затримки виплати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він проходив службу в НОМЕР_2 мобільному прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ), який перебувавав на грошовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ). На виконання судового рішення по справі №420/39411/24 відповідачем 08.06.2025р. та 12.06.2025р. виплачено на користь ОСОБА_1 перераховану суму грошового забезпечення. Однак, в порушення вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України, відповідач не нарахував та не виплатив позивачу середній заробіток за час несвоєчасної виплати суми грошового забезпечення у повному обсязі (затримку розрахунку при звільненні). Також, військова частина НОМЕР_1 не виплатила позивачу компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за весь час затримки виплати - за період з 29.01.2020р. по день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати його середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 07 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року у повному обсязі та у період з 19 липня 2022 року по 12 червня 2025 року - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військову частину НОМЕР_1 ) виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 07 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року у повному обсязі та у період з 19 липня 2022 року по 12 червня 2025 року не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволення позову ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 10.11.2025р. у відповідній частині з ухваленням в цій частині по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції на підставі належних і достовірних доказів не з`ясовано, коли саме ОСОБА_1 був звільнений зі служби та виключений із списків особового складу, а також коли з ним був проведений остаточний розрахунок при звільненні. Здійснення відповідачем з позивачем остаточного розрахунку при звільненні саме 12.06.2025р. ОСОБА_1 підтверджує скріншотом інформації з мобільного додатку АТ «КБ «Приватбанк». Проте, скріншот інформації з мобільного додатку з банку не є належним, допустимим та достовірним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» належним доказом отримання будь-яких грошових сум від банку чи фінансової установи є виписка по рахунку позивача або меморіальний ордер, які є первинними бухгалтерськими документами щодо руху коштів по картковому рахунку.

Також, апелянт посилається на те що із змісту позовної заяви ОСОБА_1 та її прохальної частини не зрозуміло та належним чином позивачем не обґрунтовано, чого ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) повинна здійснити виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі саме з 29 січня 2020 року.

ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року в частині відмови в задоволенні позову, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Апелянт просить скасувати оскаржуване рішення у відповідній частині та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29 січня 2020 року по 12 червня 2025 року (день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі) включно за весь час затримки виплати, а також визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не вчинення відповідних дій.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що у питанні компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати ключовим питанням є дохід. Законодавець у абзаці першому частини другої Закону №2050-ІІІ акцентував увагу саме на виді доходу, а не на його окремих складових чи ознаках такого доходу, при цьому підкресливши, що такі доходи не мають разового характеру. Позивач просив нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме індексації грошового забезпечення, яка була нарахована та виплачена на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/39411/24. Зазначеним судовим рішення встановлено, що грошове забезпечення ОСОБА_1 було нараховане не у повному розмірі саме за період з 29 січня 2020 року. Тобто, затримка виплати відбулася на один і більше місяців.

ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) подала письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якому просить відмовити в її задоволенні. При цьому, зміст відзиву відповідача на апеляційну скаргу позивача дублює зміст апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 на рішення від 10.11.2025р. в частині задоволення позову ОСОБА_1 .

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступних висновків.

Колегією суддів встановлено, що наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 28.08.2018р. №141-ОС старшого прапорщика ОСОБА_1 , який прибув для подальшого проходження служби з ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначено на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії водія 1 відділення інспекторів прикордонної служби відділу спеціальних дій (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ).

Наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 10.01.2022р. №3-ОС майстер-сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас на підставі підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 07.02.2022р. №18-ОС майстер-сержанта ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу на всіх видів забезпечення. Направлено на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, у період з 28.08.2028р. по 07.02.2022р. ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_2 мобільному прикордонному загоні Державної прикордонної служби України.

НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) перебуває на грошовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).

Рішенням Одеського адміністративного суду від 25 лютого 2025 року по справі №420/39411/24 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок та виплату основних та додаткових видів грошового забезпечення, премії та виплачених грошової допомоги для оздоровлення компенсації невикористаної щорічної основної відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні на користь ОСОБА_1 за період з 29.01.2020р. по 05.02.2022р. включно, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний календарний рік (на 01.01.2020р. - 2102 грн., на 01.01.2021р. - 2270 грн., на 01.01.2022р. 2481 грн.), на відповідний тарифний коефіцієнт, що відповідав у цей період займаній посаді та військовому званню позивача згідно з додатками постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, з урахуванням здійснених виплат.

На виконання вказаного судового рішення військова частина НОМЕР_1 08.06.2025р. виплатила позивачу 198 767,67 грн. грошового забезпечення, а 12.06.2025р. - 26 843,78 грн. грошового забезпечення.

Таким чином, остаточний розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 військова частина НОМЕР_1 провела 12.06.2025р.

Вважаючи порушеним своє право на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільнені за період з 07 лютого 2022 року по 12 червня 2025 року, а також на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати грошового забезпечення, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір та задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача про наявність у відповідача обов`язку нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки належних виплат при звільненні за період з 07 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року у повному обсязі та у період з 19 липня 2022 року по 12 червня 2025 року не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. за №2011-XII, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку військовою частиною) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, від 16.07.2020р. у справі №400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, а також не установлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у вказаній постанові зазначено, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, викладена в ній позиція (зокрема, щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

Згідно статті 116 КЗпП (в редакції, що діяла на дату звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України, в наведеній редакції, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022р. в статтю 117 КЗпП України внесено зміни, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Після внесення змін в ст.117 КЗпП України, редакція якої набрала чинності 19.07.2022р., Верховним Судом сформований правовий висновок щодо застосування вказаної норми у разі затримки розрахунку при звільненні, якій охоплює період до внесення змін та після внесення змін.

Зокрема, в постановах Верховного Суду від 15.02.2024р. по справі №420/11416/23, від 14.03.2024р. по справі №560/6960/23, зазначено, що спірний період стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом №2352-ІХ і після цього. Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-IX) регулюється редакцією ст.117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-IX, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією ст.117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний за своєю суттю висновок викладено Верховним Судом у постанові від 06.12.2024р. по справі №440/6856/22, де колегія суддів зазначила, що у межах цієї категорії справ належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022р. із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022р., а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022р., яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Як вже зазначалось вище та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини 07.02.2022р., однак повний розрахунок при звільненні з ним проведено відповідачем 12.06.2025р. на виконання судового рішення по справі №420/39411/24.

Отже, відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем не у строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України. У період з 07.02.2022р. по 12.06.2025р. має місце затримка розрахунку при звільненні.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції правомірно розділено вказаний період, зокрема:

- з 07.02.2022р. по 18.07.2022р. із застосуванням ст.117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців, з можливістю застосування принципу співмірності;

- з 19.07.2022р. по 12.06.2025р. із застосуванням ст.117 КЗпП України в чинній редакції, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями, без урахування принципу співмірності.

Чинне законодавство не містить жодних положень щодо неможливості застосування постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 для обчислення середньої заробітної плати військовослужбовців.

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Ухвалою колегії суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2026р. зобов`язано військову частину НОМЕР_1 надати, серед іншого, довідку про середній заробіток ОСОБА_1 за два останні місяці служби перед звільненням, складену у відповідності до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року №100 (із зазначенням середньоденного грошового забезпечення).

На виконання вимог вказаної ухвали відповідач надав відповідну довідку, з якої вбачається, що середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за два місяці перед звільненням з військової служби становить 620,32 грн.

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2022р. по 18.07.2022р. становить 100 491,84 грн. (620,32 грн. х 162 календарних днів).

Колегія суддів не вбачає підстав для зменшення вказаної суми з урахуванням критеріїв, наведених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, оскільки у спірних правовідносинах відсутній істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати.

Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022р. по 12.06.2025р. (з урахуванням того, що 19.07.2022р. набрав чинності Закон №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України, за змістом яких роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців), колегія суддів зазначає таке.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за цей період складає 184 дні.

Середній заробіток за час затримки розрахунку за вказаний період складає 114 138,88 грн. (620,32 грн. х 184 календарні дні).

Отже, загальна сума заробітку за час затримки виплати позивачу грошового забезпечення складає 214 630,72 грн. (100 491,84 грн. + 114 138,88 грн.).

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на відсутність в матеріалах справи доказів коли саме з позивачем був проведений остаточний розрахунок при звільненні, оскільки позивачем надано докази зарахування 12.06.2025р. на його картковий рахунок грошового забезпечення, перерахованого на виконання судового рішення по справі №420/39411/24. Натомість, військовою частиною не надано жодного доказу в спростування вказаної обставини.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) та скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 .

В оскаржуваному рішенні суд зазначив про відсутність правових підстав для зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29 січня 2020 року по 12 червня 2025 року (день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі) включно за весь час затримки виплати. Суд зазначив, що на виконання рішення суду у справі №420/39411/24, яке набрало законної сили 01 травня 2025 року, військова частина НОМЕР_1 виплатила позивачу перераховане грошове забезпечення 08.06.2025р. та 12.06.2025р., тобто в межах місячного строку, а тому у позивача відсутнє право на отримання компенсації втрати частини доходу, оскільки така компенсація виплачується, якщо затримка виплати відбулась на один і більше календарних місяців.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Питання, пов`язані зі здійсненням виплати компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000р. №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ).

Стаття 1 Закону №2050-ІІІ передбачає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

У розумінні Закону №2050-ІІІ заробітна плата (грошове забезпечення) є доходом громадянина, вона не носить разового характеру навіть у випадку її присудження за рішенням суду.

При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Використане у статтях 3, 4 Закону №2050-ІІІ формулювання доводить, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, та означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінет Міністрів України постановою від 21.02.2001р. №159 затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, відповідно до пункту 2 якого компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Отже, пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Відповідно до пункту 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексі інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Верховний Суд у постанові від 13.01.2020р. у справі №240/11882/19 дійшов висновку, що зміст і правова природа спірних правовідносин, у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ, дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Тому у випадку не нарахування та не виплати відповідачем сум грошового забезпечення, позивач має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови покладення на відповідача відповідним нормативно - правовим актом або судовим рішенням обов`язку здійснити виплату належних сум.

При цьому, слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи, у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 грудня 2018 року у справі №816/301/16, від 04 квітня 2019 року у справі №159/1615/17, від 30 вересня 2020 року у справі №2-а-1/11 та від 31 серпня 2021 року у справі №264/6796/16-а.

Колегія суддів вважає за необхідне відмітити, що наявність у спорі між сторонами рішення суду не змінює строку, з якого у військової частини виник обов`язок виплатити на користь позивача грошове забезпечення в належному розмірі.

Аналіз правових норм статей 1, 2, 4 Закону №2050-ІІІ і Порядку №159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі грошового забезпечення) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованого грошового забезпечення.

Крім того, відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону №2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством. Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону №2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно, невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом №2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням. Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.

Аналогічні правові висновки сформульовані у постанові Верховного Суду від 02.04.2024р. у справі №560/8194/20.

Верховний Суд у постановах від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17, від 28 листопада 2019 року у справі №803/1937/17, від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17, від 13 березня 2020 року у справі №803/1565/17, від 27 квітня 2020 року у справі №803/1314/17, від 29 жовтня 2020 року у справі №280/729/19, від 29 квітня 2021 року у справі № 240/6583/20, від 29 березня 2023 року у справі № 120/9475/21-а сформулював правову позицію, яка є усталеною та відповідно до якої право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Також, у вказаних постановах Суд зазначив, що день фактичної виплати грошового доходу не впливає на період за який буде здійснюватися виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Тотожні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.12.2024р. у справі №440/6875/24.

Несвоєчасне нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення в належному розмірі встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, тобто з вини органу, що виплачує грошове забезпечення. А відтак, колегія суддів вважає, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст.317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, не повне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що на підставі п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, постановлене Одеським окружним адміністративним судом рішення від 10.11.2025р. підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 з ухваленням в цій частині по справі нового судового рішення про задоволення позову.

При зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою позивачем сплачено 1816,80 грн. судового збору (квитанція від 02.12.2025р.), а тому, на підставі ч.1, ч.6 ст.139 КАС України, сплачена позивачем сума судового збору підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалити у цій частині по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 12 червня 2025 року (день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі).

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29 січня 2020 року по 12 червня 2025 року (день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі).

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_5 ) судовий збір в сумі 1816,80 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 10 лютого 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук