Справа № 490/2292/25
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2026-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2026 р.м. ОдесаСправа № 490/2292/25

Категорія 113080000Головуючий у суді І інстанції: Шолох Л.М. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Семенюка Г.В.,

суддів Федусика А.Г., Шляхтицького О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови від 13 січня 2025 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 КУпАП та закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2025 року позов залишено без задоволення. Постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 13 січня 2025 року № 8 залишено без змін.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення по справі задовільняюче позовні вимоги первинного позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що Рішення суду першої інстанції не визнає і вважає, що судом апеляційної інстанції воно повинно бути скасоване і винесено нове, де буде задоволено повним обсягом позовні вимоги первинного позову з мотивів відсутності увімкнених бодікамер у представників Відповідача під час зупинки Позивача; відсутності у Відповідача належної державної реєстрації; не існуючим кодом ЄДРПОУ, який вказаний у оскаржуваній постанові; відсутністю механізму оновлення військово облікових документів без використання електронного реєстру і без присвоєння військовозобов`язаному вінкоду.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що стосовно позивача тво. офіцера адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 старшим солдатом ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення від 10 січня 2025 року № 15.

З цього протоколу слідує, що 10 січня 2025 року поліцейськими УПП в Миколаївській області до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_1 був доставлений громадянин ОСОБА_1 для складення протоколу про адміністративне правопорушення у зв`язку із тим, що 10 січня 2025 року близько 06.50 год. поліцейськими УПП в Миколаївській області спільно з працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 біля будинку № 98а по АДРЕСА_2 було зупинено останнього, який не мав при собі документів. В подальшому, під час перевірки наявності при собі військово-облікових документів було виявлено адміністративне правопорушення вчинене громадянином ОСОБА_1 , яке полягає у тому, що він, в особливий період, в порушення частини шостої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у період проведення мобілізації не мав при собі військово-облікового документа та не пред`явив його та повідомив, що при собі військово-облікового документа не має, мобільного застосунку «Резерв+» не має, чим вчинив правоворушення, передбачене частиною третьою статті 210-1 КУпАП.

У цьому протоколі вказано, що його розгляд призначено на 13 січня 2025 року. У графі пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються особою, яка притягується до адміністративної відповідальності стоїть примітка «відмовився».

Постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 від 13 січня 2025 року № 8 ОСОБА_1 , 08 червня 1975 року визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, а саме у порушенні законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчиненому в особливий період, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн 00 коп.

Ця постанова винесена за відсутності позивача, оскільки на призначений день та час розгляду справи він не з`явився, будь-яких клопотань чи заяв не надав.

Не погоджуючись із вказаною вище Постановою, позивач оскаржив її до суду.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що Постанова начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 13 січня 2025 року № 8 прийнята останнім на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною третьою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Згідно з п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі Положення № 154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Нормами п. 12, 13 Положення № 154 передбачено, що керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначені статтею 235 КУпАП, і накладати адміністративні стягнення та визначати функціональні (посадові) обов`язки підлеглого йому особового складу.

Частина третя статті 210-1 КУпАП визначає, що вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до частини 6 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року оголошено та проведено загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва. Строк мобілізації продовжено до лютого 2026 року.

Як слідує із матеріалів справи позивач є громадянином України та військовозобов`язаною особою (50років). Відтак, позивач відповідно до статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зобов`язаний мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його на вимогу визначеної цією статтею уповноваженою особою.

У своєму відзиві відповідач вказує на те, що позивач не мав при собі військово-облікового документа, що є складом адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП.

Судом досліджено відеозапис за участі ОСОБА_1 , здійснений працівниками ІНФОРМАЦІЯ_1 10 січня 2025 року. З цього запису слідує, що позивач підтвердив, що він не має при собі військово-облікового документа станом на 10 січня 2025 року, зміст протоколу про адміністративне правопорушення йому відомий та зрозумілий, про дату та час розгляду справи про адміністративне правопорушення він повідомлений. Позивач відмовився від підпису на протоколі про адміністративне правопорушення. Будь-яких клопотань з приводу складення стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення позивач не заявляв.

Із зазначеного слідує, що станом на 10 січня 2025 року позивач не мав при собі військово-облікового документа, що і не заперечується ним у позовній заяві та додаткових поясненнях. Під час розгляду справи позивачем не зазначено про наявній у нього військово-облікового документа, копій такого документа суду не надано. Копії військово-облікового документа старого зразка суду також надано не було.

Позивачем не виконано визначений статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» про необхідній мати при собі військово-облікові документи у період мобілізації. Незадовільний стан здоров`я (наявність хвороб) позивача та незадовільний стан здоров`я його дружини не можу бути підставою для звільнення від обов`язку мати при собі військово-обліковий документ під час мобілізації.

Наявність у відповідача можливості отримати інформацію про позивача через взаємодію з інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами також не звільняє позивача від виконання визначеного статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» обов`язку.

Суд відхиляє доводи позивач про те, що він не мав можливості ознайомитися із документами, які складалися працівниками ТЦК через відсутність окулярів та погане розуміння української мови, оскільки він є болгарином та українську мову не вивчав. З наданого відповідачем відеозапису слідує, що спілкування працівником ТЦК здійснювалося українською мовою. На запитання українською мовою, позивач надавав відповіді по суті поставлених питань, та зокрема зазначив, що зміст протоколу про адміністративне правопорушення, складений стосовно нього, йому зрозуміло.

Доводи позивача про відсутність ЄДРПОУ у Центрального районного центру комплектування та соціальної політики не заслуговують на увагу, оскільки предметом спору у цій справі є правомірність оскаржуваної позивачем постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Отже, підстави для задоволення позову відсутні.

Щодо посилання позивача в апеляційній скарзі на його релігійні переконання та відсутність через це у нього РНОКПП та не надання згоди на обробку його персональних даних, зокрема у будь яких реєстрах.

Згідно ст. 65 Конституції України, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно ч. 4 ст. 35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Водночас, відповідно до положень ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст.24, 25, 27-29, 40, 47, 51, 52, 55-63 цієї Конституції.

Основним національним нормативно-правовим актом у сфері свободи віросповідання є Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Статтею 3 Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" визначено, що кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Батьки або особи, які їх замінюють, за взаємною згодою мають право виховувати своїх дітей відповідно до своїх власних переконань та ставлення до релігії.

Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Гарантоване ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право сповідувати свою релігію або переконання в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби не є абсолютним. Це право може бути обмежене для цілей та у спосіб, про які йдеться у ч. 2 цієї статті. Тобто, для інтересів громадської безпеки, захисту прав і свобод інших людей.

В умовах збройної агресії проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, є нагальна потреба в належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни.

Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені в постанові від 02.05.2024 у справі №344/12021/22, від 13.06.2024 у справі №601/2491/22.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2025року по справі № 490/2292/25, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді А.Г. Федусик О.І. Шляхтицький