Справа № 480/3604/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2026-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 р. Справа № 480/3604/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Є.Д. Кравченко, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, по справі № 480/3604/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність начальника головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області пов`язаної з ненаданням частини щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 11.02.2022 по 10.02.2023 тривалістю 1 календарний день з виплатою грошової допомоги при виході в щорічну основну відпустку начальнику Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області надати частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 11.02.2022 по 10.02.2023 тривалістю 1 календарний день з виплатою грошової допомоги при виході в щорічну основну відпустку, нарахувати і виплатити заробітну плату за період відпустки, а саме заробітну плату за 1 календарний день і грошову допомогу при виході в щорічну основну відпустку (оклад + надбавка за вислугу + надбавка за ранг) начальнику Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області ОСОБА_1 ;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на користь начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області ОСОБА_1 заробітну плату за період відпустки з 11.02.2022 но 10.02.2023 за 1 календарний день і грошову допомогу при виході у щорічну основну відпустку (оклад + надбавка за вислугу + надбавка за ранг) в сумі - 44449,80 грн.;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року у справі № 480/3604/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні його заяви від 20.09.2022 про надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 11.02.2022 по 10.02.2023 тривалістю 1 календарний день з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячої заробітної плати.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України Сумській надати ОСОБА_1 частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 11.02.2022 по 10.02.2023 тривалістю 1 календарний день з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячої заробітної плати.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповноту дослідження всіх обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року у справі № 480/3604/24 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою та не надав мотивованої оцінки відсутності позивача у штатному розписі головного управління як аргументу неможливості виплати заробітної плати у відносинах публічної служби, обмежившись викладом загальних законодавчих аспектів впорядкування умов оплати праці з акцентом на обов`язок виконання головним управлінням вимог чинного законодавства в даній частині, що суттєво впливає на вирішення спору. Так, за доводами відповідача, посада начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Сумській області скорочена, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 не є працівником Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області. Поряд з цим, відповідач наполягає на тому, що у Головного управління відсутня інформація щодо надання Позивачем належним чином затвердженого графіку черговості надання відпусток.

Не погоджуючи із доводами апеляційної скарги відповідача позивачем подано до суду апеляційної інстанції письмовий відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Враховуючи те, що від учасників справи не надійшло клопотання про розгляд справи за їх участю, правовідносини та предмет доказування у справі, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на норми частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 01 серпня 1994 року № 57 ОСОБА_1 призначений на посаду начальника Охтирського міськвідділу Пенсійного фонду за конкурсом. Наказом від 17 травня 2002 року № 31-о ОСОБА_1 призначений на посаду начальника Управління Пенсійного фонду України в м. Охтирка в порядку переведення, а наказом від 27 жовтня 2011 року № 1-о призначений на посаду начальника Управління Пенсійного фонду України в м. Охтирці та Охтирському районі (з 27.01.2016 управління перейменоване на Охтирське об`єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області).

04 липня 2018 року позивач був звільнений з посади начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області у зв`язку з реорганізацією відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

На виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.12.2018 у справі № 1840/2917/18 наказом Пенсійного фонду України від 22.12.2018 № 491-о позивача поновлено на посаді начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області з 05 липня 2018 року.

Наказом Пенсійного фонду України від 05.04.2019 № 135-о "Про звільнення ОСОБА_1 " позивач був звільнений з посади у зв`язку з реорганізацією відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу".

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 у справі №480/1693/19 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, третя особа - Національне агентство з питань державної служби, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати: визнано протиправним та скасовано наказ Пенсійного фонду України "Про звільнення ОСОБА_1 " від 05.04.2019 № 135-о, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області з 18.04.2019 та стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 34653 грн. 44 коп.

На виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 у справі № 480/1693/19 наказом Пенсійного фонду України від 25.07.2019 № 332-о ОСОБА_1 був поновлений на посаді начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області з 18.04.2019 (а.с. 10).

Позивач поштовим зв`язком звернувся до начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою від 20.09.2022 (а.с.29), у якій просив надати йому частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 11.02.2022 по 10.02.2023 тривалістю 1 календарний день з 01.10.2022 з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Вказана заява була отримана відповідачем 27.09.2022, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання вказаної заяви відповідачем, які наявні у матеріалах справи, однак відповіді на вказану заяву позивач не отримав, що стало підставою звернення до суду.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 у справі №480/6556/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області у частині не розгляду заяви ОСОБА_1 від 20.09.2022 щодо наданням частини щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 11.02.2022 по 10.02.2023 тривалістю 1 календарний день з 01.10.2022 з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 20.09.2022 про надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 11.02.2022 по 10.02.2023 тривалістю 1 календарний день з 01.10.2022 з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. У задоволенні інших вимог - відмовлено.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 у справі №480/6556/22 набрало законної сили 03.04.2023.

З метою забезпечення примусового виконання рішення суду, позивач звернувся до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та за його заявою було відкрито виконавче провадження ВП № 73349473 щодо виконання виконавчого листа № 480/6556/22 (а.с. 39).

У межах виконавчого провадження на вимогу виконавця відповідач надав відповідь листом від 15.12.2023 № 1800-08-8/56136 про виконання рішення суду шляхом розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 20.09.2022 та прийняття за його наслідками рішення про відмову у задоволенні заяви (а.с. 42).

До заяви про виконання рішення суду Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області долучило копію листа від 04.05.2023 № 1800-0801-8/19102, адресованого стягувачу ( ОСОБА_1 ) про повторний розгляд його заяви від 20.09.2022 про надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 11.02.2022 по 10.02.2023 тривалістю 1 календарний день з 01.10.2022 з виплатою грошової допомоги (а.с.43-44).

Так, відповідач у листі від 04.05.2023 № 1800-0801-8/19102 повідомив, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 № 988 Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України, Охтирське об`єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області реорганізоване шляхом злиття (запис про припинення внесений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), посада начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, на якій поновлено позивача, скорочена. Штатний розпис головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - головне управління) не містять штатної посади "начальник Охтирського об`єднаного управлінця Пенсійного фонду України Сумської області".

Окрім того, у зв`язку з припиненням Охтирського об`єднаного УПФУ Сумської області 29.08.2018 штатний розпис та кошторис видатків на утримання цього управління у грудні 2018 року вже не діяли, а на 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 роки не затверджувались. Так, відповідно до штатного розпису Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області посада начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області відсутня, отже, позивач не є працівником Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області.

Також, відповідач зазначив, що посада керівника територіального управління, яке було самостійною юридичною особою і не є структурним підрозділом Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області. Враховуючи викладене, надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки 1 календарний день 01.10.2022, за період роботи з 11.02.2022 по 10.02.2023 з виплатою грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати не належить до повноважень головного управління.

Вважаючи протиправною бездіяльність начальника головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, пов`язаної з ненаданням позивачу частини щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 11.02.2022 по 10.02.2023 тривалістю 1 календарний день з виплатою грошової допомоги, останній звернувся до суду з цим позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що застосовуючи механізм захисту права позивача, порушеного відповідачем як суб`єктом владних повноважень, з урахуванням повноважень, наданих суду частиною другою статті 245 КАС України, в частині позовної вимоги зобов`язального характеру позов належить задовольнити шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України Сумській області надати позивачу частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 11.02.2022 по 10.02.2023 тривалістю 1 календарний день з виплатою грошової допомоги.

Виходячи з меж апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з приведеними висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 45 Конституції України встановлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Згідно зі ст.7 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIIІ (далі по тексту - Закон № 889-VIIІ) державний службовець має право на: належні для роботи умови служби та їх матеріально-технічне забезпечення (п.3); оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення) (п.4); відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону (п.5).

Відповідно до статті 57 Закону № 889-VIIІ державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Частиною першою статті 58 Закону № 889-VIIІ передбачено, що за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Статтею 59 Закону № 889-VIIІ встановлено, що щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Згідно з частинами четвертою - шостою статті 79 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Державні гарантії права на відпустки працівників, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначає Закон України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон України "Про відпустки"), згідно з частиною першою статті 2 якого право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Частиною першою статті 6 Закону України "Про відпустки" передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Про прив`язку такої відпустки до робочого року законодавець веде мову також у частині другій статті 12 цього Закону.

Так, відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про відпустки" щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Наведене кореспондується з частинами шостою, сьомою статті 79 Кодексу законів про працю України.

Системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що державний службовець має право на щорічну основну та додаткову (за стаж) відпустки, які надаються йому у порядку черговості надання відпусток, яка визначається графіком, що затверджується роботодавцем.

При цьому, підстава виникнення права на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до щорічної відпустки пов`язана із настанням факту відпрацьованого робочого року.

Порядок надання щорічних відпусток, який визначений нормами статті 10 Закону України "Про відпустки", також передбачає правило, що відпустка надається з прив`язкою до відповідного робочого року, відпрацьованого особою. Частиною дев`ятою вказаної статті також встановлено, що щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

У постанові від 23 лютого 2021 року у справі № П/811/1858/16 Верховний Суд дійшов висновків, що під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки за відповідний робочий рік. Згідно з положеннями статті 57 Закону № 889-VIIІ підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний рік. Чинні положення законодавства не пов`язують виплату такої грошової допомоги з тривалістю отриманої державним службовцем частини щорічної відпустки та не встановлюють заборону виплати вказаної допомоги під час отримання працівником відпустки тривалістю менше 14 календарних днів. Отже, у випадку поділу щорічної основної відпустки на частини грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується за заявою працівника один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки незалежно від кількості днів такої відпустки.

З аналізу вищенаведеного випливає, що підстава виникнення у державного службовця права на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати пов`язана із настанням факту відпрацьованого робочого року.

У той же час, відпрацьований робочий рік не завжди співпадає у часі з бюджетним (календарним) роком. Тому один відпрацьований робочий рік може припадати на два бюджетні (календарні) роки.

Закон не ототожнює робочий рік з бюджетним роком і не ставить реалізацію права державного службовця на отримання грошової допомоги до щорічної відпустки у залежність від спливу бюджетного року.

Приписи статей 45 Конституції України, статті 57 Закону № 889-VIIІ й субсидіарне застосування положень Кодексу законів про працю України та законодавства про відпустки у їхньому системному взаємозв`язку свідчать про те, що допомога до щорічної допомоги є елементом гарантій державного службовця на відпочинок та належного матеріального забезпечення.

Водночас право особи на відпочинок у формі щорічної основної відпустки є невідчужуваним та імперативно забезпечується відповідними правовими гарантіями обов`язковості надання відпустки або, у виняткових випадках, її грошовою компенсацією у встановленому законодавством порядку.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 у справі № 480/3604/24 Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області розглянуло заяву ОСОБА_1 від 20.09.2022 про надання йому частини щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 11.02.2022 по 10.02.2023 тривалістю 1 календарний день з 01.10.2022 з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, та листом від 04.05.2023 № 1800-08-8719102 (а.с.43-44) відповідач повідомив про відсутність підстав для надання позивачу частини щорічної основної оплачуваної відпустки з виплатою грошової допомоги

Вказана відмова мотивована тим, що посада начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, на якій поновлено позивача, скорочена, а відповідно до штатного розпису Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області вказана посада відсутня, отже, позивач не є працівником Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області. Відтак, надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки 1 календарний день 01.10.2022, за період роботи з 11.02.2022 по 10.02.2023 з виплатою грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати не належить до повноважень Головного управління.

З приведеними твердження суд апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи підтверджується, що Пенсійним фондом України на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 у справі № 480/1693/19 був виданий наказ від 25.07.2019 № 332-о, яким ОСОБА_1 був поновлений на посаді начальника Охтирського об`єднаного УПФ України Сумської області (а.с. 17).

Слід також зауважити, що постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 № 988 Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2018 № 5 Деякі питання реорганізації територіальних органів Пенсійного фонду України Сумської області Охтирське об`єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області, управління фонду України в Тростянецькому районі та Великописарівське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Сумській області реорганізовано шляхом злиття в Південне об`єднання управління Пенсійного фонду України Сумської області.

У подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 "Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України" було здійснено реорганізацію деяких територіальних органів Пенсійного фонду України шляхом приєднання до окремих органів Пенсійного фонду України за переліком згідно з додатком. Згідно додатку до даної постанови Південне об`єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області приєднано до Головного управління Пенсійного фонду України Сумської області. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 18.06.2019 проведена державна реєстрація припинення Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області.

Відтак, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області є правонаступником як Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, так і Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, саме відповідач є уповноваженим суб`єктом на розгляд заяви позивача про надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки з виплатою грошової допомоги.

При цьому, зокрема на виконання рішень Сумського окружного адміністративного суду у справах № 480/5841/23, № 480/8448/23, № 480/9852/23, № 480/10933/23, № 480/11919/23 про стягнення заробітної плати саме відповідач як роботодавець здійснює нарахування і виплату заробітної плати ОСОБА_1 .

Відтак, посилання апеляційної скарги відповідача на те, що ОСОБА_1 не перебуває у трудових відносинах з Пенсійним фондом України, не є працівником Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області та у зв`язку з чим надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки 1 календарний день 01.10.2022, за період роботи з 11.02.2022 по 10.02.2023 з виплатою грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати не належить до повноважень головного управління, є помилковими.

Також, суд вважає необхідним зауважити, що відсутність механізму забезпечення реалізації трудових прав особи, яку поновлено на посаді в управлінні, яке зазнало реорганізації, не може ставитись в провину такій особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що у Головного управління відсутня інформація щодо надання Позивачем належним чином затвердженого графіку черговості надання відпусток, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частин десятої-дванадцятої статті 10 Закону України "Про відпустки" черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам.

Згідно із частини четвертої статі 11 Закону України "Про відпустки" у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 цього Закону.

Тобто, графік є документом, що фіксує узгодження роботодавця з працівником періоду його відпустки для нормалізації управлінського процесу. Зміна періоду виходу працівника у відпустку допускається чинним законом, про що видається розпорядчий акт роботодавцем. Відповідний облік є обов`язком роботодавця.

Водночас, відсутність затвердженого графіку відпусток як облікового документу не може слугувати підставою для прийняття рішення про відмову працівнику у наданні відпустки, з огляду на те, що саме на роботодавця як уповноваженого суб`єкта покладається обов`язок узгодити з працівником період його відпустки з урахуванням інтересів виробництва, особистих інтересів працівників та можливості для їх відпочинку та затвердити такий графік.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у листі відповідача від 04.05.2023 № 1800-08-8/19102 за результатами розгляду заяви позивача, відсутність затвердженого графіку відпусток не була підставою для прийняття рішення про відмову у наданні відпустки, а зазначені відповідачем доводи знайшли своє відображення у відзиві на позовну заяву.

Виходячи з приведеного вище, колегія судді вважає правильними висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у наданні відпустки за наслідком розгляду його заяви від 20.09.2022, діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а відтак відмова відповідача у наданні, оформлена листом Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 04.05.2023 № 1800-08-8/19102, є протиправною.

При цьому, застосовуючи механізм захисту права позивача, порушеного відповідачем як суб`єктом владних повноважень, суд першої інстанції вірно вказав, що з урахуванням повноважень, наданих суду частиною другою статті 245 КАС України, в частині позовної вимоги зобов`язального характеру позов належить задовольнити шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України Сумській області надати позивачу частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 11.02.2022 по 10.02.2023 тривалістю 1 календарний день з виплатою грошової допомоги.

В той же час, такий спонукаючий спосіб захисту, з огляду на характер спірних правовідносин, є належним та ефективним, адже здатний забезпечити реальне поновлення прав особи у випадку задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги заявника не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи заявника апеляційної скарги, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підстави для здійснення нового розподілу судових витрат, з огляду на положення статтю 139 КАС України, у справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.04.2025 по справі № 480/3604/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова