Справа № 240/17953/25
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2026-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Житомир

справа № 240/17953/25

категорія 106020200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Лятошинського Бориса, 5, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 27.08.2025 за вх.№66111/25) просить:

- визнати протиправними та скасувати накази Військової частини НОМЕР_2 :

№2487 від 03.03.2025 про призначення службового розслідування по факту самовільного залишення частини;

№63 від 03.03.2025, яким позивача визнано таким, що самовільно залишив військову частину та знято з колового забезпечення;

акт службового розслідування від 07.03.2025;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 поновити на військовій службі у відрядженні та зарахувати його на котлове забезпечення цієї частини;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нерозгляду рапорту від 09.07.2025;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 розглянути рапорт від 09.07.2025 та прийняти рішення в межах повноважень відповідно до вимог законодавства;

- визнати протиправним та скасувати наказ №64 Військової частини НОМЕР_1 від 03.03.2025 про виключення зі списків особового складу частини як такого, що самовільно залишив військову частину;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на військовій службі та посаді, зарахувати його до списків особового складу частини та відновити всі види матеріального забезпечення військовослужбовця;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити компенсацію втраченого грошового забезпечення за увесь період незаконного призупинення служби по дату набрання законної сили рішенням суду, а також невиплачену одноразову грошову допомогу на оздоровлення (станом на 11.07.2025 - на дату звернення до суду - розмір компенсації становить 131954, 68 грн;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапортів від 04.06.2025, 19.06.2025 та 04.07.2025;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорти від 04.06.2025, 19.06.2025 та 04.07.2025 та прийняти рішення в межах повноважень відповідно до вимог законодавства;

- визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 №21-РС від 04.04.2025, яким ОСОБА_1 зараховано у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 з 04.04.2025 на підставі пп.14 п.116 Положення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходить військову службу в Збройних Силах України на особливий період воєнного стану у складі Військової частини НОМЕР_1 . У подальшому 24.02.2025 був відряджений на навчання до Військової частини НОМЕР_2 . В період проходження військової служби, будучи не при виконанні військових обов`язків, 03.03.2025 потрапив в дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП), отримав тяжкі травми, в тому числі перелом хребта, які призвели до повного паралічу нижньої частини тіла. 3 моменту аварії він безперервно перебуває на стаціонарному лікуванні та реабілітації.

Вказує, що оскільки втратив свідомість в результаті отриманих під час ДТП травм, невідкладно був госпіталізований до лікарні, де йому надавали екстрену медичну допомогу та здійснили неодноразові операції. Пояснює, що в результаті отриманих травм, він позбавлений можливості рухатися та потребує лікування та реабілітації.

Щодо повідомлення безпосереднього керівництва про зазначені обставини вказує, що телефон та особисті речі були втрачені під час ДТП, тому можливості зателефонувати керівництву Військової частини НОМЕР_2 , після того як опритомнів, він не мав. Проте зазначає, що один із його безпосередній командирів Військової частини НОМЕР_2 та його прямий командир з Військової частини НОМЕР_1 - молодший лейтенант ОСОБА_2 особисто відвідували його в лікарні, тому достовірно знали про нещасний випадок та обізнані про його тяжкий стан. Крім того, позивач вказує, що командири запевняли про улагодження ситуації з документами.

Однак, незважаючи на вказані обставини, 03.03.2025 наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №64 ОСОБА_1 було визнано таким, що самовільно залишив військову частину та виключено з ycix видів забезпечення. Підставою для видачі такого наказу вказано доповідь командира Військової частини НОМЕР_2 №-812/7824 від 03.03.2025. Про спірний наказ позивачу вперше стало відомо тільки 13.06.2025, коли Військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь на адвокатський запит.

Також позивач зазначає, що відповідно до скриншотів переписки з безпосереднім командиром - молодшим лейтенантом ОСОБА_2 , позивач неодноразово просив повідомити адресу Військової частини НОМЕР_1 , куди можна надіслати рапорт, однак відповіді не отримав. Тобто позивач неодноразово звертався до безпосереднього начальника в порядку підлеглості, маючи лише його контакт з цієї частини.

Вказує, що рапорт до Військової частини НОМЕР_1 з проханням надати відпустку та лікарняний направлявся чотири рази різними засобами, які тільки були можливими, однак належної відповіді не отримав.

Крім того, до Військової частини НОМЕР_1 також звертався тричі аналогічно, однак відповіді не отримував.

Щодо необґрунтованості службового розслідування наголошує, що всупереч вимогам, яким має відповідати його описова частина, насправді не встановлено, які конкретно неправомірні дії військовослужбовця мали місце у цій справі i чи були вони взагалі, чи є зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби, в чому полягає вина військовослужбовця, чи є причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та нещасним випадком, що з ним трапився.

Позивач також зауважує, що акт службового розслідування має виключно формальний, шаблонний характер без урахування жодної обставини конкретно цієї справи.

Підставою оскаржуваних наказів є «факт вчинення СЗЧ військовослужбовцем» в той час, коли Військова частина НОМЕР_1 достовірно, офіційно та своєчасно дізналась про госпіталізацію солдата, проте умисно замовчувала про це під час проведення службового розслідування іншою Військовою частиною, при цьому Військова частина НОМЕР_2 фактично знала про всі обставини, зв`язавшись одразу ж із братом позивача, а також відвідавши його в лікарні в той час, поки службове розслідування ще тривало.

Саме тому припинення виплати грошового забезпечення за увесь зазначений період позивач вважає неправомірним.

Про проведення службових розслідувань, наявність наказів про визнання позивача таким, що самовільно залишив військову частину та зарахування у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 , позивач пояснює, що йому не було відомо, оскільки в той час він перебував на лікуванні.

Наголошує, що оскаржувані накази не відповідають дійсності та позбавляють позивача можливості: оформити відпустку у зв`язку з лікуванням; отримати направлення на ВЛК для визначення ступеня придатності, будучи паралізованим внаслідок перелому хребта; будь-яких засобів для існування та коштів на лікування через виключення з усіх видів грошового забезпечення; можливості вільно пересуватись, оскільки знаходиться в розшуку як СЗЧ; можливості отримати дозвіл на виїзд за кордон для лікування травми хребта.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 21.07.2025 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач - Військова частина НОМЕР_2 надіслала до суду відзив на позовну (за вх.№59583/25), у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Щодо скасування наказів командира Військової частини НОМЕР_2 №2487 від 03.03.2025, наказу №63 від 03.03.2025 за фактом самовільного залишення Військової частини НОМЕР_2 вказує, що відповідно до рапорту командира 2 навчальної роти НОМЕР_3 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_2 майора ОСОБА_3 №5133 від 03.03.2025, стало відомо про факт відсутності на ранковому шикуванні о 06 годині 00 хвилин 03 березня 2025 року військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 . Пошукові заходи результатів не дали.

Пояснює, що позивач покинув розташування військової частини без відповідного дозволу командира, що тільки підтверджує факт протиправності та безпідставності дій позивача.

Щодо порушення вимог Порядку проведення службового розслідування зазначає, що зі сторони посадових осіб Військової частини НОМЕР_2 відсутні будь-які порушення, оскільки достеменно про місце перебування позивача посадовим особам Військової частини НОМЕР_2 не було відомо.

Також вказує про те, що позивач не є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_2 , у зв`язку з чим не перебуває у списках Військової частини НОМЕР_2 та не може бути з них виключений. Тому, саме протиправна поведінка позивача (самовільне залишення військової частини без дозволу відповідних начальників) призвела до таких тяжких наслідків.

Щодо не розгляду рапортів позивача пояснює, що відповідь на рапорт від 09.07.2025 була надана позивачу встановленим порядком за вх. №812/30507 від 24.07.2025. Більше того, згідно зі змістом рапорту від 09.07.2025 встановлено, що в ньому не зазначено прямого та безпосереднього командира підрозділу, що є прямим порушенням вимог наказу №531 МОУ.

За таких обставин вважає, що командування Військової частини НОМЕР_2 належним чином здійснило розгляд рапорту позивача від 09.07.2025.

04 серпня 2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (за вх.№61171/25), у якій додатково вказує щодо твердження Військової частини НОМЕР_2 про залишення розташування військової частини без відповідного дозволу командира.

Так представник позивача зазначає, що командири Військової частини НОМЕР_2 , як і переважна більшість інших військових частин, періодично відпускали військовослужбовців, включно з позивачем, додому на короткий час, однак не оформляючи такі рішення у формі письмових наказів про відпустку. Майор ОСОБА_4 у долучених до відзиву поясненнях не заперечує той факт, що в той день ОСОБА_1 просив дозволу покинути межі гарнізону. І він цей дозвіл від командира отримав, однак будучи юридично не грамотним та не обізнаним з процедурою, що такі дії необхідно вчиняти на підставі рапорту та письмового наказу командира, позивач, отримавши усний дозвіл, розуміючи, що з іншими військовослужбовцями така практика є звичайною та притаманною у цій частині, вибув на один день за межі, як йому і було дозволено.

Наголошує, що інформація про те, що Військова частина НОМЕР_2 не знала про місцезнаходження позивача не відповідає дійсності, попри те, що в цих тяжких обставинах без належної юридичної допомоги позивач з поважних причин не зміг своєчасно подати всі документи про факт та обставини аварії.

Щодо відповіді Військової частини НОМЕР_2 на рапорт зауважує, що отримавши всі документи, які підтверджують поважність причин неявки на службу, не скасувала оскаржуваний Акт службового розслідування, не призначила повторного службового розслідування, не з`ясувала належним чином всі обставини військовослужбовця та не вчинила жодних дій про які просив позивач.

06 серпня 2025 року Військова частина НОМЕР_1 надіслала до суду клопотання про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву.

Дослідивши доводи клопотання, суд вважає за можливе продовжити відповідачу строк на подання відзиву та приймає такий відзив до розгляду (вх.№62507/25).

В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначає, що солдата ОСОБА_1 , спочатку наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 03.03.2025 №64 визнано таким, що самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 (без зброї) та виключено з усіх видів забезпечення з 03.03.2025, а з 04.04.2025 наказом командира Військової частини НОМЕР_1 звільнено з займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , а не виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , як хибно зазначає у позові позивач.

Щодо поновлення солдата ОСОБА_1 на військовій службі та посаді, зарахування його до списків особового складу частини та відновлення всіх видів матеріального забезпечення зазначає, що Солдата ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив розташування Військової частини НОМЕР_1 (без зброї) з 03.03.2025 і станом на час спірних правовідносин досі перебуває у статусі самовільного залишення частини.

Щодо визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 04.06.2025, 19.06.2025, та 04.07.2025 та зобов`язання вчинити дії вказує, що за результатами розгляду зазначених рапортів правові підстави для скасування наказу №64 від 03.03.2025 та зміни статусу позивача із самовільного залишення частини на перебування на лікуванні у Військовій частині НОМЕР_1 , відсутні.

12 серпня 2025 року Військова частина НОМЕР_2 надіслала до суду заперечення (за вх.№62777/25), у яких додатково вказує, що позивач фактично є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з чим зарахований до списків Військової частини НОМЕР_1 , а тому не може бути включений або прийнятий до списків Військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2024 №386 призначений на посаду гранатометника 1 десантно-штурмового відділення 1 десантно-штурмового взводу 4 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 та зарахований на продовольче забезпечення.

Згідно з наказом Військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2025 №57 солдата ОСОБА_1 , старшого водія 1 десантно-штурмового взводу 4 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 відряджено до Військової частини НОМЕР_2 з метою проходження фахової підготовки з 24.02.2025 до окремого розпорядження та виключено з продовольчого забезпечення з сніданку 24.02.2025.

Відповідно до рапорту командира 2 навчальної роти НОМЕР_3 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_2 майора ОСОБА_3 №5133 від 03.03.2025 стало відомо про факт відсутності на ранковому шикуванні о 06 годині 00 хвилин 03 березня 2025 року військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 . Пошукові заходи результатів не дали.

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 03 березня 2025 року №63 військовослужбовець Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 самовільно залишив Військову частину НОМЕР_2 .

Про зазначений факт, самовільне залишення ОСОБА_1 . Військової частини НОМЕР_2 також повідомлено командира Військової частини НОМЕР_1 . На підставі вказаної доповіді, командиром Військової частина НОМЕР_1 видано наказ від 03.03.2025 року №64 згідно з яким солдата ОСОБА_1 старшого водія 1 десантно-штурмового взводу 4 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 вважати таким, що самовільно залишив розташування Військової частини НОМЕР_1 (без зброї) та виключено з усіх видів забезпечення з 03.03.2025.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 03 березня 2025 року №2487 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення Військової частини НОМЕР_2 військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

Відповідно до акту службового розслідування від 07.03.2025 встановлено безпідставну відсутність військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 на військовій службі о 06 годині 00 хвилин 03 березня 2025 року.

Матеріали справи за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_1 , командуванням Військової частини НОМЕР_2 16 березня 2025 року направлено до органів Державного Бюро Розслідувань, з метою надання діям військовослужбовця ОСОБА_1 правового аналізу та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 04.04.2025 №21-РС ОСОБА_1 зараховано у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 з 04.04.2025.

30 квітня 2025 року позивач впepшe засобами електронного звязку, а саме на мессенджер за номером телефону: НОМЕР_4 , надіслав командиру ОСОБА_2 рапорт, де виклав обставини ДТП, долучивши медичну документацію та повідомив, що самостійно вживає заходів для отримання від поліції документів щодо обставин ДТП, вказане підтверджується скріншотами з екрану телефону.

04 червня 2025 року ОСОБА_1 надіслав на адресу Військової частини НОМЕР_1 рапорт з проханням надати йому відпустку для лікування, долучивши документи з медичних установ про підтвердження факту перебування на лікуванні. Вказаний рапорт направлений засобами поштового звязку рекомендованим листом за №270, який вручено за довіреністю 13.06.2025, а також направив лист на електронну адресу.

19.06.2025 ОСОБА_1 надіслав рапорт до Військової частини НОМЕР_1 , у якому, окрім вищевказаного також просив поновити його на службі, скасувати наказ про виключення зі списків особового складу, та надати відпустку для лікування. Зазначений лист надіслано засобами поштового звязку рекомендованим листом за №507, який отримано уповноваженими особами 27.06.2025.

04.07.2025 ОСОБА_1 повторно надіслав зазначений вище рапорт до Військової частини НОМЕР_5 , вказаний лист надіслано засобами поштового звязку рекомендованим листом за №713.

Крім того 09.07.2025 позивач надіслав на адресу Військової частини НОМЕР_2 рапорт, у якому просив поновити його на котловому забезпеченні та надати відпустку для лікування.

Листом від 24.07.2025 за вих. №812/30507 Військова частина НОМЕР_2 надала відповідь позивачу на його рапорт від 09.07.2025. У вказаному листі повідомлено, що оскільки солдат ОСОБА_1 вважається таким, що прибув у відрядження з Військової частини НОМЕР_1 з метою проходження фахової підготовки у складі НОМЕР_3 навчального батальйону. Так, щодо видачі наказу командуванням Військової частини НОМЕР_1 про надання відпустки у звязку з лікуванням повідомлено, що командування Військової частини НОМЕР_2 не наділено повноваженнями для здійснення контролю за Військовою частиною НОМЕР_1 та її посадових осіб.

Також повідомлено, що з урахуванням встановленого факту самовільного залишення ОСОБА_1 Військової частини НОМЕР_2 рекомендовано повернутися в розташування Військової частини НОМЕР_2 або НОМЕР_1 .

Не погоджуючись із наказом про визнання позивача таким, що самовільно залишив військову частину, з актом службового розслідування, а також з діями відповідачів щодо надання відповіді на рапорти, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону №2232-XII якщо інше не визначено законодавством, для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, військова служба призупиняється.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.

Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.

Так, пунктом 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

За змістом пункту 144-2 Положення військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 144-4 Положення у разі прибуття до місця служби військовослужбовця, військову службу якого призупинено, командир (начальник) військової частини з`ясовує підстави його відсутності і негайно інформує про це орган досудового розслідування та орган управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням.

Відповідно до статті 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

За вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

Відповідно до статті 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Згідно зі статтею 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Статтями 84, 85 та 87 Дисциплінарного статуту серед іншого передбачено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене після шести місяців з дня вчинення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Матеріали справи свідчать, що згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2025 №57 солдата ОСОБА_1 , старшого водія 1 десантно-штурмового відділення 1 десантно-штурмового взводу 4 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 відряджено до Військової частини НОМЕР_2 з метою проходження фахової підготовки з 24.02.2025 до окремого розпорядження та виключено з продовольчого забезпечення з сніданку 24.02.2025.

Тобто з 24.02.2025 позивач перебував на службі та у підпорядкуванні у Військовій частині НОМЕР_2 .

03 березня 2025 року на ділянці догори Київ-Чоп в межах 127 км + 500 м поблизу с.Глибочиця Житомирського району, водій ОСОБА_1 потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, унаслідок якої ОСОБА_1 отримав важкі тілесні ушкодження (зокрема пошкодження нижніх кінцівок та хребта) та був госпіталізований у важкому стані до КП ЖМР Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка, вказані обставини підтверджуються копіями матеріалів дорожньо-транспортної пригоди, наданими Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Житомирській області на запит адвоката позивача.

Аналізуючи позовні вимоги та оскаржувані накази відповідачів від 03.03.2025 №2487, №63, №64 та від 04.04.2025 №21-РС, суд дійшов висновку, що незгода позивача із спірними наказами пов`язана із висновками відповідача про те, що позивач 03.03.2025 самовільно залишив Військову частину НОМЕР_2 .

Надаючи правову оцінку спірному наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 03.03.2025 №2487 Про призначення службового розслідування, суд зазначає наступне.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 13.12.2017 за № 1503/31371 (далі - Порядок).

Приписами пункту 1 Розділу ІІ Порядку визначено, що службове розслідування призначається у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Відповідно до пункту 3 Розділу ІІ Порядку службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування (пункт 1 Розділу ІІІ Порядку).

Відповідно до пункту 3 Розділу ІІІ Порядку службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Пунктом 1 Розділу V Порядку передбачено, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Відповідно до пункту 3 Розділу V Порядку, в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

Змістом п.п 1-6 Розділу VІ Порядку передбачено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. Доведення здійснює безпосередній командир (начальник) військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, або старший (за підпорядкуванням) командир (начальник).

У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.

Примірники акта службового розслідування надсилаються службовим особам, яких стосуються наведені у висновку пропозиції, та до відповідних структурних підрозділів органів військового управління.

За зверненням військовослужбовця, стосовно якого проводилось службове розслідування, йому надається завірена копія акта службового розслідування або витяг з акта, в частині, що його стосується, за умови, що вони не містять інформації з обмеженим доступом.

Якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.

Акт службового розслідування разом з усіма матеріалами оформлюється окремою справою або долучається до документів відповідної номенклатурної справи.

У випадку засудження військовослужбовця, звільнення його від кримінальної відповідальності або закриття кримінального провадження до матеріалів службового розслідування долучаються копії відповідного вироку (ухвали) суду, що набрав(ла) законної сили, інші документи, що стосуються правопорушення.

Строки зберігання актів службових розслідувань разом з усіма матеріалами встановлюються відповідно до законодавства.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини (начальник) письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Аналіз викладених норм, дає підстави вважати, що службове розслідування призначається рішенням командира військової частини, в тому числі у зв`язку із неправомірними діями військовослужбовця. У наказі про призначення службового розслідування обов`язково зазначаються підстава, обґрунтування або мета його призначення, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Судом встановлено, що відповідно до рапорту командира 2 навчальної роти НОМЕР_3 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_2 майора ОСОБА_3 №5133 від 03.03.2025 стало відомо про факт відсутності на ранковому шикуванні о 06 годині 00 хвилин 03 березня 2025 року військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 . Пошукові заходи результатів не дали.

У зв`язку із встановленням відсутності у військовій частині ОСОБА_1 , на підставі рапорту командира 2 навчальної роти 5 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_2 , майора ОСОБА_4 від 03.03.2025 за вх.№5133, командир Військової частини НОМЕР_2 призначив службове розслідування, про що видав наказ №2487 від 03.03.2025.

Винесення наказу про призначення службового розслідування - це відповідні (необхідні) процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, якими розпочинається розслідування, встановлюються строки його проведення та завершення такого. Тобто це єдина правильна модель поведінки відповідача.

На думку відповідача - Військової частини НОМЕР_2 , позивач допустив кримінальне правопорушення - самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби, відповідальність за вчинення якого передбачена статті 407 Кримінального кодексу України.

Представник Військової частини НОМЕР_2 у відзиві на позовну заяву стверджує, що будь-якої інформації про місце перебування позивача не встановлено, на телефонні дзвінки не відповідав.

Тобто, спірний наказ є розпорядчим документом, для внесення відповідних відомостей про військову службу військовослужбовця до його облікових документів.

Як наслідок, вищевказаний наказ про призначення службового розслідування №2487 від 03.03.2025 не несе для позивача будь-яких юридичних наслідків. Підтвердження чи спростування факту самовільного залишення військової частини позивачем можливе лише в порядку дисциплінарного провадження та/або кримінального судочинства, саме тому відсутні підстави для задоволення вимоги про скасування наказу щодо призначення службового розслідування.

Щодо позовних вимог про скасування наказів командира Військової частини НОМЕР_2 №63 від 03.03.2025, яким позивача визнано таким, що самовільно залишив військову частину, знято з колового забезпечення та наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №64 від 03.03.2025, яким ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив розташування Військової частини НОМЕР_1 та виключено з усіх видів забезпечення з 03.03.2025, суд зазначає наступне.

Пунктом 21 Інструкції з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 29 листопада 2018 року №604, про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової військової служби), невихід без поважних причин на службу, нез`явлення з відрядження, відпустки, закладу охорони здоров`я, нез`явлення у разі призначення або переведення до нового місця служби командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням, усно - протягом доби з моменту, коли стало відомо про факт порушення, а протягом доби з моменту надання усної доповіді - письмово.

Про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової військової служби, його нез`явлення вчасно зі звільнення в розташування військової частини, у разі призначення або переведення до іншого місця служби, нез`явлення з відрядження, відпустки або закладу охорони здоров`я командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням, усно (негайно протягом 15 хвилин) - з моменту встановлення факту самовільного залишення частини, а протягом 12 годин з моменту надання усної доповіді - письмово.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260).

Відповідно до абз.9, 10 п.15 Розділу 1 Порядку №260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Водночас, положеннями абз. 2 пунктом 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення №1153/2008) передбачено, що військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Таким чином, з урахуванням вказаних приписів Положення №1153/2008, підставою для призупинення виплати грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військовослужбовця може бути призупинення військової служби військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, і таке призупинення, з урахуванням п.15 розділу І Порядку №260 здійснюється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби.

З огляду на викладене, як підставою зупинення виплати грошового забезпечення, так і виключення з усіх видів забезпечення військовослужбовця у зв"язку з самовільним залишенням частини (далі також СЗЧ) можливо фактично після внесення відомостей до ЄРДС органами досудового розслідування про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, тобто встановлення факту (СЗЧ) за результатами службового розслідування.

Суд зауважує, що згідно зі змістом наказу командира Військової частини НОМЕР_2 №63 від 03 березня 2025 року, підставою для його прийняття слугував рапорт майора ОСОБА_4 від 03 березня 2025 року вх.№5133. В свою чергу підставою для прийняття командиром Військової частини НОМЕР_1 наказу №64 від 03.03.2025, зазначено доповідь командира Військової частини НОМЕР_2 від 03.03.2025 №812/7824.

Враховуючи зазначене, момент виявлення відсутності військовослужбовця командування (рапорт, доповідь про відсутність військовослужбовця) є підставою прийняття наказу про призначення службового розслідування за даним фактом з метою встановлення достовірності таких обставин, однак не є обґрунтованою та достатньою підставою для винесення наказу про визнання військовослужбовця таким, що самовільно залишив військову частину та виключення його з усіх видів забезпечення, зокрема й грошового, продовольчого.

З огляду на викладене, наявні підстави для визнання протиправними та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.03.2025 №63, яким ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив військову частину та знято з котлового забезпечення з сніданку з 03 березня 2025 року та наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.03.2025 №64, яким ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив військову частину та виключено з усіх видів забезпечення з 03 березня 2025 року, як таких, що прийняті безпідставно та передчасно.

Щодо правомірності прийняття командиром Військової частини НОМЕР_1 наказу (по особовому складу) від 04.04.2025 №21-рс згідно з яким ОСОБА_1 з 04.04.2025 зараховано у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із самовільним залишенням військової частини, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту абз. 14 пункту 116 Положення №1153/2008 передбачено, що зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.

Тобто після спливу 10 діб відсутності військовослужбовця за місце служби, командування має право щодо прийняття наказу про зарахування військовослужбовця у розпорядження командира військової частини (вивести військовослужбовця "позаштат").

Також абз. 15 пункту 116 Положення №1153/2008 визначені підстави на зарахування військовослужбовців у розпоряження, а саме якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення.

З огляду на вказане, не є доречними доводи позивача щодо невірно зазначення правової підстави для зарахування ОСОБА_1 в розпорядження, на момент прийняття оспорюваного наказу.

Саме тому, підстави для скасування вищевказаного наказу у суду відсутні, іншого обґрунтування протиправності такого наказу суду не доведено.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування акту службового розслідування від 07.03.2025, суд зазначає наступне.

Пунктом 3 розд. II Порядку визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Згідно з п. 1 розділу V Порядку за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Із матеріалів справи встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 03.03.2025 №2487 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини ОСОБА_1 .

Вказаним службовим розслідуванням встановлено безпідставну відсутність військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 на військовій службі о 06 годині 00 хвилин 03 березня 2025 року.

Пунктом 6 розд. V Порядку №608 встановлено, що після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.

Пунктом 1 розд.VI Порядку №608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Системний аналіз вищенаведених приписів законодавства дає підстави для висновку, що акт службового розслідування лише фіксує певні обставини та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій.

Висновки службового розслідування є лише передумовою для прийняття уповноваженим суб`єктом відповідного рішення.

Таким чином, оскаржуваний висновок не має обов`язкового характеру і не набуває статусу рішення у розумінні статті 19 КАС України, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом судового розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 02.10.2019 у справі №821/2137/15-а, від 31.05.2022 у справі №280/5247/20.

Рішеннями, які створюють для особи правові наслідки, є рішення, якими посадова особа, яка призначила службове розслідування, у встановленому порядку за наявності підстав вживає адміністративних та організаційних заходів, чи ініціює питання про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.

Оскаржуваний позивачем акт службового розслідування може бути підставою для подальшого прийняття рішення щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, однак сам по собі таким рішенням не є.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Таких ознак порушення прав позивача за результатами висновку службового розслідування та оскаржуваного наказу, судом не встановлено.

Оцінка акту службового розслідування, в тому числі й оцінка дій посадових осіб щодо його складання, викладення у ньому висновків, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Отже, оскаржуваний позивачем акт службового розслідування, сам по собі не створюють безпосередньо для позивача будь-яких правових наслідків в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, відсутність порушення прав позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності таких дій та рішення.

Суд зазначає, що ні позивач, ні відповідачі не надали суду доказів реалізації висновків акта службового розслідування та притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

У провадженні Житомирського окружного адміністративного суду відповідно до автоматизованої системи «Діловодство спеціалізованого суду» відсутні данні про подання позивачем іншого позову щодо оскарження накладеного дисциплінарного стягнення.

За таких обставин позовна вимога про визнання протиправним та скасування акту службового розслідування задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про визнання протиправної діяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапортів ОСОБА_1 від 04.06.2025, від 19.06.2025, від 04.07.2025 та Військової частини НОМЕР_2 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 09.07.2025, суд зазначає наступне.

Нормами статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статуту внутрішньої служби), про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Згідно з пунктом 1 розділу 1 Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 №531, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.08.2024 за №1214/42559 (далі - Порядок №531), цей Порядок визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту.

Відповідно до пункту 2 розділу 1 Порядку №531 з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання, - до наступного прямого командира (начальника).

Пунктом 1 розділу 2 Порядку №531 визначено, що рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.

Згідно з пунктами 1 - 3 розділу 3 Порядку №531 у паперовому рапорті військовослужбовець вказує: найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт; заголовок «Рапорт»; суть порушеного питання; перелік доданих до рапорту документів або їх копій (за потреби); найменування займаної посади; військове звання, власне ім`я та прізвище; дату; особистий підпис.

Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.

Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку

Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку.

Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.

Відповідно до пункту 9 розділу 3 Порядку №531 розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:

1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;

2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.

Зі змісту наведених норм слідує, що отримавши рапорт, посадові особи військової частини зобов`язані його розглянути на надати мотивовану відповідь стосовно викладених у рапорті питань.

У межах розгляду даної справи, предметом спору є бездіяльність:

- Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапортів позивача:

від 04.06.2025 про надання відпустки для лікування, до якого долучено медичні документи (поштове відправлення №270 отримано адресатом - 13.06.2025);

від 19.06.2025 про поновлення позивача на службі з вимогою про скасування наказу про виключення з усіх видів забезпечення №64 від 03.03.2025 та з проханням про надання відпустки для лікування (поштове відправлення №507 отримано адресатом - 27.06.2025);

від 04.07.2025 (повторно) про поновлення на службі з вимогою про скасування наказу про виключення з усіх видів забезпечення №64 від 03.03.2025 та з проханням про надання відпустки для лікування (поштове відправлення №713).

Факт отримання вищевказаних рапортів Військовою частиною НОМЕР_1 не оспорюється, проте під час розгляду справи жодних доказів щодо розгляду зазначених рапорті у встановленому законом порядку ні суду, ні позивачу не надано, про їх наявність не повідомлено.

Як наслідок, судом встановлено, що Військовою частиною НОМЕР_1 не розглянуто рапорти позивача про надання відпустки на лікування, про скасування наказів та рішення за результатами їх розгляду не приймалось.

Верховний Суд у постанові від 02 квітня 2025 року у справі №280/7446/24 вказував на те, що розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення (відповідь) доведена до військовослужбовця належним чином. Праву військовослужбовця на звернення до безпосереднього командира для вирішення питання службового чи особистого характеру кореспондує обов`язок військового командира відреагувати на поданий рапорт. Наслідком написання рапорту військовослужбовця є відповідний наказ по особовому складу чи відмова у задоволенні рапорту.

У публічно-правових відносинах, де одним із суб`єктів виступають органи публічної влади, особливого значення набуває принцип захисту особи від свавільних чи необґрунтовано обтяжливих дій державних органів. Відповідно до цього принципу будь-які сумніви, що виникають через нормативну невизначеність, не можуть трактуватись на шкоду приватній особі чи бути підставою для розширеного тлумачення повноважень державних органів або їх посадових осіб. Навпаки, усі сумніви мають вирішуватися на користь приватної особи.

Принцип правової визначеності передбачає не лише обов`язок своєчасного розгляду звернення, але й обов`язок інформування військовослужбовця про результати такого розгляду із належним обґрунтуванням рішення. Відмова у задоволенні рапорту має бути обґрунтована посиланням на конкретні обставини, які стали підставою для такого рішення.

Оскільки, рапорти позивача були адресовані повноважній особі, належним чином обґрунтовані та мали бути зареєстровані в службі діловодства Військової частини НОМЕР_1 .

У свою чергу, звернення позивача з відповідними рапортами породжує у Військової частини НОМЕР_1 обов`язок розглянути такий рапорт та прийняти, за наслідками такого розгляду, відповідне рішення.

Суд наголошує, що відповідальним за організацію діловодства у військовій частині (установі) є командир (керівник).

Отже, командир Військової частини НОМЕР_1 за результатами розгляду рапортів позивача від 04.06.2025, від 19.06.2025 та від 04.07.2025 (повторно), зобов`язаний був протягом встановленого строку розглянути рапорти та надати відповідь по суті порушених питань.

Суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.

Водночас, представник Військової частини НОМЕР_1 у відзиві на позовну заяву вказує на відсутність підстав для скасування наказу №64 від 03.03.2025 та зміни статусу позивача з самовільного залишення Військової частини НОМЕР_2 на перебування на лікуванні.

Також предметом оскарження є бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту позивача від 09.07.2025 про поновлення на службі, вимогою про скасування наказу про виключення з усіх видів забезпечення №64 від 03.03.2025 та з проханням про надання відпустки для лікування (поштове відправлення №476).

В свою чергу, листом від 24.07.2025 за вих.№812/30507 Військова частина НОМЕР_2 надала відповідь позивачу на його рапорт від 09.07.2025. У вказаному листі повідомлено, що оскільки солдат ОСОБА_1 вважається таким, що прибув у відрядження з Військової частини НОМЕР_1 з метою проходження фахової підготовки у складі НОМЕР_3 навчального батальйону. Так до видачі наказу командуванням Військової частини НОМЕР_1 про надання відпустки у звязку з лікуванням, командування Військової частини НОМЕР_2 не наділено повноваженнями для здійснення контролю за Військовою частиною НОМЕР_1 та її посадових осіб.

Також повідомлено позивача, що з урахуванням встановленого факту самовільного залишення ОСОБА_1 Військової частини НОМЕР_2 рекомендовано повернутися в розташування Військової частини НОМЕР_2 або НОМЕР_1 .

Суд відхиляє доводи відповідачів про відсутність підстав для розгляду рапортів позивача з підстав наявності факту самовільного залишення місця несення служби, позаяк ця обставина не знімає з командира військової частини обов`язку розглянути адресовані йому рапорти військовослужбовця, для якого він є начальником, та вирішити порушені у них питання відповідно до вимог чинного законодавства.

Саме тому суд зауважує, що з відповідно до встановлених обставин справи, позивач, в період з 03.03.2025 по 04.03.2025 перебував на госпіталізації після ДТП в КП ЖМР Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка, в подальшому з 04.03.2025 по 19.03.2025 перебував на лікуванні в Національному військово-медичному клінічному центрі Головний військовий клінічний госпіталь з тяжкими травмами хребта. З 19.03.2025 по 17.06.2025 (останні відомості в матеріалах справи) позивач перебуває на стаціонарному реабілітаційному лікуванні в ДНП Всеукраїнський лікувально-реабілітаційний центр Циблі.

Вищевказані обставини підтверджуються наявними у справі медичними документами, які судом досліджено під час розгляду справи, а також встановлено надсилання таких документів Військовій частині НОМЕР_1 та Військовій частині НОМЕР_2 .

Крім того, варто зазначити, що частиною другою статті 262 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України передбачено, що в особливий період медичні та інші документи направляються у електронному вигляді до військової частини закладом охорони здоров`я або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. У разі неможливості направлення таких документів у електронному вигляді обов`язок по направленню документів у паперовому вигляді покладається на заклад охорони здоров`я або територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Порядок направлення медичних та інших документів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2023 №901 затверджено Порядок здійснення в особливий період обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, державними установами Національної академії медичних наук, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, військовими частинами і територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки (далі Порядок №901).

Згідно з пунктом 2 Порядку №901 для обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між військовими частинами, закладами охорони здоров`я і територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки використовуються системи електронного документообігу Міноборони, Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (далі - системи електронного документообігу).

Пунктом 4 Порядку №901 передбачено, що заклади охорони здоров`я, військові частини, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють надсилання таких документів (обмін такими документами) в електронній формі:

іменного списку військовослужбовців, які поступили на стаціонарне лікування (обстеження) до закладу охорони здоров`я та вибули з нього, із зазначенням найменування закладу охорони здоров`я, військового звання, прізвища, власного імені, по батькові (у разі наявності), дати народження, реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті) або особистого номера військовослужбовця, умовного найменування військової частини, в якій військовослужбовець проходить військову службу, дати госпіталізації, дати виписки, потреби в наданні довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва);

постанови військово-лікарської комісії, оформленої у вигляді свідоцтва про хворобу чи довідки військово-лікарської комісії;

довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва);

виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого за формою, затвердженою МОЗ;

рапорту військовослужбовця про надання йому відпустки для лікування у зв`язку з хворобою, відпустки для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва), про звільнення від виконання службових обов`язків на підставі рішення військово-лікарської комісії або про звільнення з військової служби за станом здоров`я.

Пунктом 5 Порядку №901 визначено, що медичні та інші документи військовослужбовця через систему електронного документообігу надсилаються, зокрема:

закладом охорони здоров`я до військової частини, де військовослужбовець проходить військову службу, та до найближчого військово-медичного закладу охорони здоров`я протягом одного дня з моменту, коли військовослужбовець поступив на стаціонарне лікування до закладу охорони здоров`я або вибув з нього, - іменний список військовослужбовців, які поступили на стаціонарне лікування (обстеження) до закладу охорони здоров`я та вибули з нього, інші документи у разі потреби;

закладом охорони здоров`я до військової частини, де військовослужбовець проходить військову службу, і територіального центру комплектування та соціальної підтримки, які зазначені в рапорті військовослужбовця, не пізніше дня завершення його лікування та виписки із закладу охорони здоров`я - постанова військово-лікарської комісії, оформлена у вигляді свідоцтва про хворобу чи довідки військово-лікарської комісії, виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, рапорт військовослужбовця про надання йому відпустки для лікування у зв`язку з хворобою, відпустки для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва), про звільнення від виконання службових обов`язків на підставі рішення військово-лікарської комісії або про звільнення з військової служби за станом здоров`я з метою взяття на військовий облік (виключення з військового обліку), інші документи у разі потреби.

Заклад охорони здоров`я повідомляє через доступні засоби зв`язку територіальному центру комплектування та соціальної підтримки або військовій частині, в яку направляється військовослужбовець, про його виписку та отримання ним документів (пункт 7 Порядку №901).

Відповідно до пункту 9 Порядку №901 військова частина протягом одного календарного дня розглядає отримані від закладу охорони здоров`я або територіального центру комплектування та соціальної підтримки документи і за результатами їх розгляду надсилає через систему електронного документообігу до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, який зазначено в рапорті військовослужбовця, або закладу охорони здоров`я, де він перебуває на лікуванні, документи, зазначені в абзацах другому та третьому пункту 5 цього Порядку. Документи можуть надсилатися у паперовій формі до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, зазначеного у рапорті військовослужбовця, або закладу охорони здоров`я, де він проходить лікування, у разі відсутності технічної можливості у військовій частині.

Заклади охорони здоров`я, військові частини, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідають за надання у повному обсязі документів, достовірність, актуальність та повноту інформації, що міститься у поданих документах (пункт 11 Порядку №901).

В матеріалах справи міститься лист Національного військово-медичного клінічного центру Головний військовий клінічний госпіталь за вих.№545/4/11140 від 01.08.2025 адресований адвокату позивача, який підтвердив факт повідомлення Військовій частині НОМЕР_1 по системі СЕДО про госпіталізацію ОСОБА_1 з 05.03.2025 та про його виписку з 19.03.2025.

Однак, незважаючи на вказані обставини та докази хвороби позивача, Військова частина НОМЕР_1 вказує на правомірність наказу №64 від 03.03.2025, а Військова частина НОМЕР_2 про правомірність наказу №63 від 03.03.2025 та відсутність підстав для їх скасування та вирішення питань заявлених військовослужбовцем у рапортах.

Суд зазначає, що поважними причинами нез`явлення вчасно на службу можуть бути хвороба, що перешкоджає пересуванню, стихійне лихо та інші надзвичайні обставини, якщо причини затримки підтверджені відповідними документами. Поважними причинами затримки із відпустки можуть бути непередбачені перешкоди у сполученні, хвороба військовослужбовця, пожежа або стихійне лихо, що трапилися в сім`ї військовослужбовця, смерть або тяжка хвороба членів його сім`ї або осіб, на вихованні яких він перебував.

Саме тому суд повторно наголошує, що прийняття відповідачами оскаржуваних наказів від 03.03.2025 №63 та №64, факт самовільного залишення ОСОБА_1 . Військової частини НОМЕР_2 відповідачами у встановленому законом порядку підтверджений не був.

Суд вкотре зазначає, що закон пов`язує можливість констатації посадовими особами військової частини факту дезертирства чи самовільного залишенням місця служби і, як наслідок, призупинення військовослужбовцю військової служби, факт внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей щодо можливого вчинення військовослужбовцем дезертирства чи самовільного залишення служби.

Матеріали справи не містять обвинувального вироку, який би свідчив про скоєння позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 Кримінального кодексу України

Відтак, доводи Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 про те, що відсутні підстави для перегляду зміни статусу позивача із самовільного залишення частини на перебування на лікуванні, є безпідставними та суперечать фактичним обставинам справи, що встановлені під час розгляду.

Отже, належними доказами підтверджується, що відповідачем не було розглянуто рапорти позивача по суті.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень передбачає, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), з оцінкою усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Підсумовуючи вищевказане, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття у встановлений законом строк рішення за результатами розгляду поданих рапортів ОСОБА_1 від 04.06.2025, від 19.06.2025, від 04.07.2025, та протиправність дій Військової частини НОМЕР_2 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 09.07.2025, викладених у листі від 12.08.2025 за вих.№432/ВихЗВГ/899.

З метою обрання належного способу захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобовязати Військову частину НОМЕР_1 та Військову частину НОМЕР_2 розглянути рапорти ОСОБА_1 від 04.06.2025, від 19.06.2025, від 04.07.2025 та від 09.07.2025 по суті заявлених вимог та прийняти відповідні рішення, з урахуванням висновків суду у даній справі.

Щодо позовних вимог про зобовязання відповідачів поновити ОСОБА_1 на військовій службі у відрядженні, на посаді, відновити всі види матеріального забезпечення, виплатити грошову компенсацію втраченого грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги на оздоровлення, суд зазначає наступне.

Пунктом 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, визначено, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Разом з тим, суд вважає передчасними позовні вимоги про зобов`язання відповідачів здійснити поновлення ОСОБА_1 на військовій службі у відрядженні, на посаді, відновити всі види матеріального забезпечення та виплатити грошове забезпечення, одноразову грошову допомогу на оздоровлення, оскільки вказані рішення, як взаємоповязані, мають бути прийняті відповідачем після виконання рішення суду у даній справі. При цьому, дискреційними повноваженнями стосовно прийняття відповідних рішень наділені саме відповідачі, зокрема за результатами належного розгляду вищевказаних рапортів.

Частиною першою статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 4, 6-9, 32, 77, 90, 139, 242-246, 255, 262, 263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ід. номер НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) та Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.03.2025 №63, яким ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив військову частину, знято з котлового забезпечення.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.03.2025 №64, яким ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив розташування військової частини та виключено з усіх видів забезпечення з 03.03.2025.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття у встановлений законом строк рішення за результатами розгляду поданих рапортів ОСОБА_1 від 04.06.2025, від 19.06.2025, від 04.07.2025.

Зобовязати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорти ОСОБА_1 від 04.06.2025, від 19.06.2025 та від 04.07.2025 по суті заявлених вимог та прийняти відповідні рішення, з урахуванням висновків суду у даній справі.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 09.07.2025, викладені у листі від 12.08.2025 за вих.№432/ВихЗВГ/899.

Зобовязати Військову частину НОМЕР_2 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 09.07.2025 по суті заявлених вимог та прийняти відповідні рішення, з урахуванням висновків суду у даній справі.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено в повному обсязі 11 лютого 2026 року.

Суддя А.В. Горовенко