Справа № 120/2733/25
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2026-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 лютого 2026 р. Справа № 120/2733/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю, на думку позивача, наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.11.2024 №4526/нод "Про результати службового розслідування" в частині визнання ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину.

Крім того, позивач вказує на протиправну бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту від 13.11.2024 щодо направлення ОСОБА_1 на проходження медичного огляду ВЛК для визначення ступеня придатності до військової служби.

Ухвалою від 10.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У встановлений судом строк, представником відповідача надано відзив на позов, в якому він проти вимог поданого позову заперечує. Зазначає, що після виписки з лікувального закладу (Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, м. Вінниця), тобто 12.10.2024 солдат ОСОБА_2 не з`явився до місця розташування військової частини НОМЕР_1 . При цьому будь-яких пояснень своєї відсутності не надав, а лише надіслав повідомлення в месенджері Signal, де повідомив, що не повернеться в підрозділ.

Разом з тим, діючи умисно в порушення вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128, 221 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, по закінченню лікування солдат ОСОБА_2 не повернувся до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 , яка виконує бойове завдання за призначенням у зоні відповідальності, згідно бойового розпорядження, чим порушив військову дисципліну та вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 5 статті 407 Кримінального Кодексу України, тобто нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці.

Відповідач зауважує, що згідно зібраних матеріалів службового розслідування, будь-яких поважних причин відсутності солдата ОСОБА_3 на військовій службі не встановлено.

Щодо розгляду рапорту від 13.11.2024 про направлення на військово-лікарську комісію, то відповідач зазначає, що вирішення питань пов`язаних з медичним обслуговуванням військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, не передбачено Статутом чи іншими нормативно-правовими актами які регулюють проходження військової служби.

Крім того, на виконання вимог ухвали суду відповідачем надано копії запитуваних матеріалів.

Представником позивача подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, зокрема, медичні документи, відзнаки та грамоти позивача.

Також, 30.01.2026 відповідачем подані додаткові пояснення та письмові докази. Відповідачем повідомлено, що рапорт ОСОБА_3 від 13.11.2024 року відсутній в діловодстві військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з чим командування військової частини позбавлено фактичної можливості розглянути вищевказаний рапорт.

Окрім того, за результатами проведеного службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 військовою частиною НОМЕР_1 направлялося повідомлення про вчинення кримінального правопорушення (вих. №940/1734 від 14.01.2025 року) до Територіального управління ДБР, розташованого у м. Хмельницькому.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

03.03.2022 на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року №65/2022 ОСОБА_1 призвано у Збройні Сили України.

З 13.04.2024 позивач проходив військову службу на посаді номера обслуги 1-ї гармати 2-го самохідного артилерійського взводу 1-ї самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до рапорту ОСОБА_1 від 04.09.2024 та довідки ВЛК №45 від 03.09.2024 ДУ "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України" міста Дніпро, позивач перебував у відпустці за станом здоров`я, 30 календарних днів з 06.09.2024.

В подальшому, позивач у період з 05.10.2024 по 11.10.2024 перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується Випискою із медичної карти стаціонарного хворого №7058 від 11.10.2024 Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону.

Командиром 1-ї самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 подано рапорт від 12.10.2024 про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини військовослужбовцем ОСОБА_4 , через не своєчасне повернення з лікувального закладу (військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, м. Вінниця) до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 12.10.2024.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.10.2024 № 4129/нагд призначено службове розслідування за вказаним фактом.

За наслідком проведення відповідного службового розслідування, складено Акт №940/42935, який 10.11.2024 затверджений командиром військової частини НОМЕР_1 .

На підставі даного акта, прийнято наказ командира військової частини НОМЕР_1 №4526/нод від 12.11.2024 "Про результати службового розслідування", яким вказано на наявність в діях позивача ознак порушення частини 5 статті 407 КК України.

Даним наказом наказано вважати солдата військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 , колишнього номера обслуги 1-ї гармати 2-го самохідного артилерійського взводу 1-ї самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 таким, що самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 з 11 жовтня 2024 року по теперішній час.

За результатами проведеного службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 військовою частиною НОМЕР_1 направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за вих. №940/1734 від 14.01.2025 року до Територіального управління ДБР, розташованого у м. Хмельницькому.

Додатково, 02.10.2025 року за вих. №940/36128 військовою частиною НОМЕР_1 на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, що розташоване у м. Хмельницькому направлялись копії матеріалів службового розслідування відносно номера обслуги 1-ї гармати 2-го самохідного артилерійського взводу 1-ї самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 , який 12.10.2024 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , а саме не повернувся з лікувального закладу ВМКЦ ЦР у місті Вінниці в пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 .

З огляду на недотримання відповідачем процедури проведення службового розслідування в частині, що стосується позивача, шляхом не вжиття всіх заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення, у тому числі, наявності вини військовослужбовця, позивач вважає оскаржуваний наказ "Про результати службового розслідування" від 12.11.2024 року №4526/нод протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Окрім того, як стверджує позивач, 13.11.2024 ним подано рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 , в яком просив направити його на проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня придатності до військової служби.

Відповіді щодо задоволення чи повернення без реалізації поданого рапорту позивача від 13.11.2024, матеріали справи не містять.

Відповідач, в свою чергу, зазначає, що жодних рапортів від позивача про видачу направлення на медичний огляд ВЛК не отримував.

Водночас, до командування військової частини НОМЕР_1 звернувся адвокат ОСОБА_6 в інтересах військовослужбовця ОСОБА_3 , з запитом щодо надання інформації про результати розгляду рапорту від 13.11.2024 про направлення на військово-лікарську комісію (вх. №383 від 13.02.2025 року).

За результатами розгляду даного запиту, адвокату ОСОБА_7 направлено відповідь від 14.02.2025 (вих. 940/6247 від 14.02.2025 року), де зазначено про неможливість направлення на військово-лікарську комісію ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що останній самовільно залишив військову частину.

Не погоджуючись із діями відповідача та прийнятими рішеннями за результатами яких позивача визнано таким, що самовільно залишив військову частину, та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 введено на всій території України воєнний стан з 5:30 год. 24 лютого 2022 року, який діє на даний час.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232-XII.

Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає, у тому числі, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу проходження військової служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (ч. 2 ст. 2 Закону №2232-XII).

Судом враховується, що сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" (ч. 3 ст. 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

Згідно із ч. 1 ст. 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Наведені норми Дисциплінарного статуту ЗСУ дають підстави дійти висновку, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.

Відповідно до статей 83-86 Дисциплінарного статуту ЗСУ, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування командир проводить бесіду з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Згідно зі ст. 91 Дисциплінарного статуту ЗСУ, заборонено за одне правопорушення накладати кілька дисциплінарних стягнень або поєднувати одне стягнення з іншим, накладати стягнення на весь особовий склад підрозділу замість покарання безпосередньо винних осіб.

Статтею 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Відповідно до статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Згідно зі ст. 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

Частиною 1 статті 40 Закону України №2232-ХІІвизначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України №2232-XII, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до ч. 4 ст. 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.

Відповідно до ст. 40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі: призначення на посаду і звільнення з неї; присвоєння військового звання; вручення нагороди; відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування.

Таким чином, за своєю суттю самовільне залишення військовослужбовцем місця служби або військової частини, а також нез`явлення військовослужбовця вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або лікування є порушенням військової дисципліни.

При цьому самовільним залишенням частини або місця служби вважається таке, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений такий дозвіл надати. Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі.

Поважними причинами затримки військовослужбовця може бути визнана, наприклад, хвороба, що перешкоджає пересуванню, стихійне лихо чи інші надзвичайні події та обставини, які підтверджені відповідними документами.

Таким чином, не вважається самовільним залишення військової частини за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування військової частини, лікування, переміщення/ротація, відпустка, навчання тощо. В будь-якому випадку вищезазначені підстави мають бути підтверджені належним чином оформленими документами або підтверджені командиром.

Відсутність у командира відомостей (доказів) про причини залишення чи нез`явлення військовослужбовця зобов`язує командира доповісти про такий факт своє командування та повідомити відповідний орган досудового розслідування.

Верховний Суд в постанові у справі №813/1021/17 від 19.02.2020 зазначив, що підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.

В постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №804/4633/17 викладена правова позиція, що визначальною ознакою для встановлення факту самовільного залишення військової частини і місця служби є доведення вини військовослужбовця, якому такий проступок ставиться у провину.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення).

Згідно п. 144-1 Положення, для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

При цьому, пунктом 144-4 Положення визначено, що у разі прибуття до місця служби військовослужбовця, військову службу якого призупинено, командир (начальник) військової частини з`ясовує підстави його відсутності і негайно інформує про це орган досудового розслідування та орган управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням. Командування військової частини або орган управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України здійснює супроводження військовослужбовця до органу досудового розслідування.

Так, судом встановлено, що відповідно до рапорту командира 1-ї самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 від 12.10.2024, встановлено факт самовільного залишення військової частини військовослужбовцем ОСОБА_4 , який не повернувся з лікувального закладу (Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, м. Вінниця) до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 .

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.10.2024 № 4129/нагд призначено службове розслідування за вказаним фактом.

Судом встановлено, що в ході службового розслідування було відібрано пояснення в начальника медичного пункту самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_8 , яка повідомила, що 12.10.2024 з метою встановлення місця перебування солдата ОСОБА_3 було здійснено дзвінки за його мобільним номером, однак останній не відповідав. В подальшому, солдат ОСОБА_2 надіслав повідомлення в месенджері Signal, де повідомив, що не повернеться в підрозділ, так як не бачить сенсу повертатись.

Аналогічні пояснення надав командир 1-ї самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_9 .

Відповідно до Виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 7058 Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону (м. Вінниця) ОСОБА_1 надійшов на стаціонар 05.10.2024, а виписаний 11.10.2024. Стан при виписці задовільний, з покращенням. Хворий ходить самостійно, м`язева сила достатня. Лікувальні і трудові рекомендації: після отримання результатів аналізу крові огляд ревматологом, при необхідності травматологом; повторний огляд судинним хірургом планово.

Відтак, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.11.2024 №4526/нод "Про результати службового розслідування" та Актом службового розслідування від 10.11.2024 №940/42935 ОСОБА_1 фактично визнано таким, що самовільно залишив військову частину.

При цьому суд звертає увагу на те, що позивачем не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували звернення позивача до командування Військової частини НОМЕР_1 та надання йому дозволу на залишення військової частини або надання направлення на лікування, тощо.

У свою чергу з наданої позивачем виписки №162 з медичної карти стаціонарного хворого слідує, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 02.12.2024 по 07.12.2024, тобто більше ніж через місяць після того як мав обов`язок з`явитися з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) до місця проходження служби.

З огляду на встановленні обставини, суд приходить до висновку про те, що наказ відповідача від 12.11.2024 №4526/нод "Про результати службового розслідування" є повністю обґрунтованим, а відтак підстави для його скасування відсутні.

Проведеним судовим розглядом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав позивача відповідачем у межах спірних правовідносин, при цьому до суду не надано доказів, що свідчили б про протиправність спірного наказу.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не прийнятті у встановлений законом строк рішення за результатами розгляду рапорту від 13.11.2024 ОСОБА_1 та зобов`язання розглянути вищезазначений рапорт від 13.11.2024, суд зазначає наступне.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина перша статті 2 Закону №2232-XII).

З метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (Положення №402).

Як установлено пунктом 1.1 глави 1 розділу І Положення №402, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання (пункт 2.1 глави 2 розділу І Положення №402).

До позаштатних постійно діючих ВЛК (ЛЛК) належать: госпітальні ВЛК; гарнізонні ВЛК; ЛЛК; ВЛК високомобільних десантних військ; ВЛК військових комісаріатів; ВЛК територіального центру комплектування (ВЛК ТЦК); ВЛК цивільного лікувального закладу з правами госпітальної ВЛК (підпункт 2.6.1 пункту 2.6 глави 2 розділу І Положення № 402).

Позаштатні (постійно та тимчасово діючі) ВЛК (ЛЛК) призначаються у складі голови, заступника голови (може призначатись один з членів комісії), членів комісії (у гарнізонних, госпітальних ВЛК не менше ніж три лікарі, в інших ВЛК і ЛЛК - терапевта, хірурга, невропатолога, окуліста, стоматолога, оториноларинголога, психіатра) і секретаря з середньою медичною освітою. До складу ВЛК (ЛЛК) можуть призначатися лікарі інших спеціальностей (підпункт 2.6.2 пункту 2.6 глави 2 розділу І Положення №402).

Відповідно до пункту 1.1 глави 1 розділу ІІ Положення №402 медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях у мирний та воєнний час.

Постанови ВЛК приймаються на підставі Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби (далі - Розклад хвороб) (додаток 1), пояснень щодо застосування статей Розкладу хвороб (додаток 2) та таблиць додаткових вимог до стану здоров`я (далі - ТДВ) (додаток 3) (підпункт 1.2 пункту 1 розділу ІІ Положення №402).

За нормами статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 №548-XIV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі - Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення,- звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Медичний огляд військовослужбовців регламентується положеннями глави 6 розділу ІI Положення №402.

Так відповідно до підпункту «б» пункту 6.1 глави 6 розділу ІІ Положення №402 направлення на медичний огляд військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) проводиться прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.

Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби за рекомендацією лікаря, у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби.

Також направлення військовослужбовців на медичний огляд ВЛК прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище проводиться у випадках, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153, та Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454.

Аналіз наведених вище норм чинного законодавства України, дає підстави для висновку про те, що направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться, в тому числі й командирами військової частини, у якій військовослужбовець проходить військову службу. При цьому, військовослужбовець, що подав рапорт має право отримати відповідь та/або інформацію за результатом розгляду поданого ним рапорту.

Таким чином, отримавши рапорт, посадові особи військової частини зобов`язані його розглянути на надати мотивовану відповідь стосовно викладених у рапорті питань.

В даному випадку, позивач до позовної заяви долучив копію рапорту, який датований 13.11.2024 про видачу направлення на медичний огляд ВЛК з метою визначення придатності його до військової служби, та вказує, що за допомогою поштового зв`язку направив його військовій частині.

В свою чергу, відповідач вказує, що такого рапорту від позивача на адресу військової частини не надходило.

Позивач долучив до матеріалів справи копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, однак при перевірці "Трекінг відправлення" на веб-сторінці Головної пошти України встановлено, що дані про відправлення за номером 351 та 075 відсутні, тому що не зареєстровані в системі.

Поряд з цим, з долученого позивачем рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення не можливо встановити які саме документи відправлялися позивачем до Військової частини НОМЕР_1 .

В даному випадку, суд зазначає, що матеріали справи жодних доказів отримання військовою частиною рапортів про видачу позивачу направлення на медичний огляд ВЛК з метою визначення придатності до військової служби не містять.

За своєю правовою природою бездіяльність це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була і могла вчинити в конкретних умовах; так і характеризується свідомим і вольовим актом поведінки особи.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд зазначає, що позивач не довів отримання в/ч рапорту про видачу направлення на медичний огляд ВЛК, а відтак у відповідача не виникло обов`язку його розглянути та на надати мотивовану відповідь стосовно викладених у них питань.

Таким чином у задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01, рішення від 06.09.2005, пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00, рішення від 18.06.2006, пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04, рішення від 10.02.2010, пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Решта доводів сторін не спростовують висновків суду у даній справі.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно приписів частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

На підставі частини 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

Суддя Віятик Наталія Володимирівна