Справа № 520/32836/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2026-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

11.02.2026 р. справа №520/32836/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області в особі Безлюдівського селищного голови Кузьмінова Миколи Миколайовича (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, орган публічної адмінстрації) про стягнення недоплачених коштів при звільненні,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про стягнення з Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області на користь ОСОБА_1 суму недоплаченого повного розрахунку при звільненні у сумі 33790 (тридцяти трьох тисяч сімсот дев`яносто) грн. 93 коп.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що Безлюдівська селищна рада як суб`єкт владних повноважень допустила протиправну бездіяльність, порушила трудові і майнові права при звільненні, оскільки не здійснила повного розрахунку в день звільнення, не надала обов`язкові довідки про нараховані та виплачені суми, неправомірно визначила період та розмір компенсації за дні невикористаної відпустки, унаслідок чого виникла недоплата (борг) у - 33 790,93 грн. Твердив, що дії суб"єкта владних повноважень у межах спірних правовідносин суперечать вимогам ст.ст.47, 116 КЗпП України, Порядку №100, а тому є підстави для судового захисту шляхом стягнення недоплаченої суми як способу реального та ефективного поновлення порушених прав позивача.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що остаточний розрахунок при звільненні було здійснено у день звільнення 24.04.2023 року в повному обсязі та відповідно до Порядку №100, з урахуванням заробітної плати за останні 12 місяців, виключивши періоди відпустки без збереження заробітної плати та відсторонення від роботи, які не підлягають оплаті. Середньоденна заробітна плата правомірно визначена у розмірі 557,91 грн, компенсація за невикористану відпустку виплачена повністю, а технічна помилка у розпорядженні (в частині періоду виникнення днві невикористаної відпустки) про звільнення була усунута окремим розпорядженням. Наголошував, що правових підстав для виплати допомоги на оздоровлення не існувало через ненадання позивачу щорічної відпустки у 2023 році. Твердив, що законність звільнення заявника була підтверджена рішеннями судів у межах справи №520/11537/23, доводи позивача вже перевірялися Держпрацею, яка не встановила підстав для реагування, а тому відповідач діяв у межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначених законом, і порушень трудових прав позивача не допустив.

Позов було отримано судом 17.12.2025р.

Рішення про відкриття провадження в адміністративній справі було прийнято 18.12.2025р.

Відзив на позов було отримано судом 29.12.2025р.

Відповідь на відзив була отримано судом 05.01.2026р.

Заперечення на відповідь на відзив були отримано судом 12.01.2026р.

Оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, відомі учасникам спору і у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів відносно таких відомостей, завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Тому суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

З приєднаних до матеріалів справи доказів судом зясовано, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ; належить до громадянства України; документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 ; заявнику присвоєно р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 .

Відповідно до розпорядження Безлюдівського селищного голови Миколи КУЗЬМІНОВА від 12.04.2021 р. № 194/04-04-01 ОСОБА_1 з 13 квітня 2021 року було призначено на посаду головного спеціаліста Служби у справах дітей Безлюдівської селищної ради як такого, що пройшов за конкурсом на цю посаду.

За викладеними у відзиві твердженнями, у лютому 2022 року під час проведення фінансування витрат на оплату лікарняного ОСОБА_1 в електронному кабінеті роботодавця Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області в Додатку про тимчасову непрацездатність прийшло повідомлення про відхилення заяви-розрахунку для проведення фінансування тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , оскільки за даними Пенсійного Фонду України він працює в Безлюдівській селищній раді як сумісник.

Згідно розпорядження Безлюдівського селищного голови від 01.04.2022 № 4-в/бз «Про надання відпусток без збереження заробітної плати працівникам селищної ради», головний спеціаліст служби у справах дітей Безлюдівської селищної ради Степанов М.І. перебував у відпустці без збереження заробітної плати з 01.04.2022 року по 22.05.2022 року.

На підставі службової записки головного бухгалтера централізованої бухгалтерії Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області Олександри КАЛАШНИК від 22.02.2023 року вх. № 98/03-28 про неможливість оплатити листок непрацездатності ОСОБА_1 та враховуючи службову записку Головного спеціаліста сектору управління персоналом Тетяни ВОЛОЩЕНКО від 22.02.2023р. вх. №97/03-28 було прийнято розпорядження від 23.02.2023 року №41-К «Про проведення службового розслідування» у зв`язку з виявленням можливого факту роботи за сумісництвом посадової особи місцевого самоврядування.

Розпорядженням Безлюдівського селищного голови від 23.02.2023 № 41-к «Про проведення службового розслідування», ОСОБА_1 було відсторонено від роботи у період з 23 лютого 2023 року по 24 квітня 2023 року на час проведення службового розслідування.

За результатом службового розслідування прийнято Акт від 24.04.2023р., яким встановлено, що ОСОБА_1 під час проходження служби в органі місцевого самоврядування перебував у трудових відносинах з Науково-дослідним інститутом олії та жирів НААН України, що є порушенням п.1 ч.1 ст. 25 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 12 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування в Україні».

Розпорядженням Безлюдівського селищного голови від 24.04.2023 №92-х «Про звільнення ОСОБА_2 » заявника було звільнено з займаної посади 24.04.2023 року згідно з абзацом 5 частини 1 статті 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» з виплатою грошової компенсації за 27 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, за період роботи з 13.04.2021 року по 12.04.2022 року; 01 календарний день невикористаної щорічної відпустки, за період роботи з 13.04.2022 року по 24.04.2023 року; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби та служби в органах місцевого самоврядування, за 2021 рік; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби та служби в органах місцевого самоврядування, за 2022 рік; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби та служби в органах місцевого самоврядування, за 2023 рік.

25 квітня 2023 року суб"єкт владних повноважень виплатив заявникові - 29.158,56 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №444 від 24 квітня 2023 року та відомістю розподілу витрат.

За твердженням сторони відповідача із розпорядженням про звільнення ОСОБА_1 відмовився ознайомлюватись, про що було складено Акт про відмову від ознайомлення з розпорядженням селищного голови від 24.04.2023 р. №92-к «Про звільнення ОСОБА_3 ».

Розпорядженням Безлюдівського селищного голови від 09.05.2023 №105-к на підставі доповідної записки головного спеціаліста сектору управління персоналом ОСОБА_4 внесено зміни до розпорядження Безлюдівського селищного голови від 24.04.2023 № 92-к «Про звільнення ОСОБА_3 », а саме: в абзаці 4 період роботи вказаний "з 13.04.2021 року по 12.04.2022" змінити на "з 13.04.2022 року по 12.04.2023 року"; в абзаці 5 період роботи вказаний «з 13.04.2022 року по 24.04.2023 року" замінити на «з 13.04.2023 року по 24.04.2023 року».

На звернення заявника до Державної служби України з питань праці, яке було перенаправлено до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, листом від 17.11.2023 №ПНС/2/1253-ЦА-23 Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці повідомило, що оскільки у 2023р. щорічна відпустка не надавалась відсутні правові підстави для виплати заявнику матеріальної допомоги на оздоровлення. Окрім того, питання розрахунку компенсації за невикористану відпустку та виплати допомоги на оздоровлення не входить до переліку питань, визначених ст. 16 Закону №2136, отже підстави для здійснення заходу державного контролю у Міжрегіонального управління у період дії воєнного стану відсутні.

Стверджуючи про протиправність звільнення з публічної служби, заявник ініціював спір у справі №520/11537/23.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 року по справі №520/11537/23 (залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.03.2024р.) позов заявника було залишено без задоволення.

Кількість днів невикористаної відпустки заявника - 73 дні сторонами справи не оспорюється, отже відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України дані обставини не підлягають доказуванню.

За викладеними стороною позивача твердженнями, розрахунок компенсації необхідно проводити відповідно до пунктів 2, 3 та 8 Порядку №100, виходячи з середньоденної заробітної плати за останні два повні календарні місяці фактичної роботи, що передували події звільнення, з включенням усіх нарахованих виплат без утримань та з виключенням періодів, у яких заробітна плата не зберігалася, у зв`язку з чим середньоденний заробіток становить 965,32 грн, а сума компенсації за 73 дні невикористаної щорічної відпустки має складати 70.468,36 грн.

Натомість, за викладеними стороною відповідача твердженнями, при здійсненні розрахунку заробітної плати під час звільнення ОСОБА_1 згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою КМУ від 08.02.1995р. №100 зі змінами та доповненнями; далі за текстом - Порядок №100) для розрахунку заробітної плати під час звільнення працівника береться заробітна плата за останні 12 місяців, які передують місяцю звільнення. Оскільки ОСОБА_1 було звільнено 24 квітня 2023 року, то брався розрахунковий період з квітня 2022 року по березень 2023 року. За цей період заробітна плата ОСОБА_1 склала 157.331,85 грн. Календарні дні за цей період склали 282 дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата становить за цей період: 157.331,85: 282 = 557,91 грн. При здійсненні цього розрахунку не були враховані дні, коли ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати з 01.04.2022 року по 22.05.2022 року згідно Розпорядження Безлюдівського селищного голови від 01.04.2022 р. № 4-в/бз та не були враховані дні, коли його було відсторонено від роботи у зв`язку з проведенням службового розслідування з 23.02.2023 року по 24.04.2023 року.

Стверджуючи про вчинення субєктом владних повноважень протиправного управлінського волевиявлення з приводу невірного обрахунку компенсації за невикористані дні відпустки, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правовий статус і відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України від 21.05.1997 №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі за текстом - Закон №280/97-ВР).

Правовідносини з приводу проходження публічної служби в органах місцевого самоврядування та на посадах місцевого самоврядування унормовані, насамперед, приписами Закону України від 07.06.2001 №2493-III "Про службу в органах місцевого самоврядування" (далі за текстом - Закон №2493-ІІІ).

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України "Про державну службу", Кодексу законів про працю, Закону України "Про оплату праці", Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в органах місцевого самоврядування.

Так, за визначенням ст.1 Закону України від 07.06.2001 №2493-III "Про службу в органах місцевого самоврядування" служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Посадовою особою місцевого самоврядування згідно з ст.2 Закону №2493-ІІІ є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Відповідно до ч.3 ст.7 Закону №2493-ІІІ на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції" та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Статтею 9 Закону №2493-ІІІ передбачено, що посадова особа місцевого самоврядування має право, в тому числі, на оплату праці залежно від посади, яку вона займає, рангу, який їй присвоєно, якості, досвіду та стажу роботи; на соціальний і правовий захист.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону №2493-ІІІ прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється: на посади керівника секретаріату (керуючого справами) районної, обласної ради, керуючого справами виконавчого апарату обласних і районних рад, керівників відділів, управлінь та інших працівників органів місцевого самоврядування шляхом призначення відповідно сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Оскільки спеціальними актами права з приводу проходження служби в органах місцевого самоврядування не передбачено ані порядку та умов проведення розрахунку із працівниками при звільненні, ані будь-яких застережень з цього приводу, то суд вважає за необхідне поширити на дані відносини дію положень ст.ст.47, 116 Кодексу законів про працю України.

Так, статтею 3 Кодексу законів про працю України (далі за текстом - КЗпП України) регламентовано, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Положеннями ст.47 Кодексу законів про працю у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ було визначено, що указано, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Утім, згідно з ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтю 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Звідси слідує, що ст.116 Кодексу законів про працю України запроваджено два строки розрахунку роботодавцем із найманим працівником у випадку звільнення, а саме: 1) у день звільнення (у разі, коли найманий працівник у цей день працював); 2) не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (у разі, коли заявник у день звільнення не працював).

Розглядаючи справу, суд відзначає, що згідно з Законом України від 15.11.1996 №504/96-ВР "Про відпустки" державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Згідно з частиною третьою статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Статтею 3 Закону України "Про відпустки" передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України "Про відпустки").

Відповідно до частин першої, четвертої статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Аналогічні положення містять також частини перша, четверта статті 83 КЗпП України.

За приписами статті 21 Закону №2493-ІІІ джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

Посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Посадовим особам, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1994 №250 "Про порядок і умови надання державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування додаткових оплачуваних відпусток" установлено, що: державним службовцям, які мають стаж державної служби понад 10 років, посадовим особам місцевого самоврядування, які мають стаж служби в цих органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 5 календарних днів, а починаючи з 11-го року ця відпустка збільшується на 2 календарних дні за кожний наступний рік. Тривалість додаткової оплачуваної відпустки не може перевищувати 15 календарних днів; додаткові оплачувані відпустки державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування надаються одночасно із щорічною відпусткою згідно з установленим графіком або за згодою сторін окремо від неї.

Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що суб"єкт владних повноважень (до кола яких у розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України належить і орган місцевого самоврядування) обтяжений обов"язком у день звільнення публічного службовця, котрий обіймає штатну посаду в організаційній структурі такого органу провести усі розрахунки з оплати праці, у тому числі і стосовно виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки.

Як достеменно з"ясовано судом у ході розгляду справи, у межах спірних правовідносин суб"єкт владних повноважень - відповідач існування такого обов`язку не заперечує.

Спір склався виключно стосовно розміру грошової компенсації за днів невикористаних заявником відпусток.

Як слідує з матеріалів справи, Розпорядженням Безлюдівського селищного голови від 24.04.2023 №92-х «Про звільнення ОСОБА_2 » заявника було звільнено з займаної посади 24.04.2023 року згідно абзацу 5 частини 1 статті 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» з виплатою грошової компенсації за 27 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, за період роботи з 13.04.2021 року по 12.04.2022 року; 01 календарний день невикористаної щорічної відпустки, за період роботи з 13.04.2022 року по 24.04.2023 року; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби та служби в органах місцевого самоврядування, за 2021 рік; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби та служби в органах місцевого самоврядування, за 2022 рік; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби та служби в органах місцевого самоврядування, за 2023 рік.

25 квітня 2023 року суб"єктом владних повноважень був проведений розрахунок із заявником у сумі 29.158,56 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №444 від 24 квітня 2023 року та відомістю розподілу витрат.

При цьому, відповідачем при розрахунку вищевказаних сум було взято суму заробітної плати заявника за останні 12 місяців, що передували місяцю звільнення: 157.331,85 грн за 282 календарних днів. Середній заробіток було обраховано за допомогою арифметичної дії: 157.331,85: 282 = 557,91грн х 73 (дні відпустки) = 40.727,43 грн.

Після здійснення перерахунку заробітної плати за лютий 2023 року (дні відсторонення від роботи ОСОБА_1 ) із середнього заробітку суб"єктом владних повноважень було утримано 4.050,00 грн. (перерахунок заробітної плати за лютий 2023 року), унаслідок чого сума нарахувань склала: 40.727,43 - 4.050,00=36.677,43 грн.

У подальшому і урахуванням всіх обов`язкових відрахувань (податок на доходи фізичних осіб, військовий збір, виплачені авансові платежі, внески до профспільки) у загальному розмірі - 7.518,87 сума до виплати при звільненні сума склала: 36.677,43 - 7.518,87 = 29.158,56 грн.

Суд відмічає, що у межах спору у справі №520/32836/25 заявник не оскаржує цих управлінських волевиявлень суб"єкта владних повноважень, а тому ці обставини згідно з ч.2 ст.73 КАС України не входять до предмету доказування у справі.

Вирішуючи спір в частині відповідності закону вчиненого суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу обчислення грошової компенсації за днів невикористаних заявником під час проходження публічної служби відпусток, суд відзначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 було затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі за текстом - Порядок №100), згідно з пунктом 2 розділу ІІ якого обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Згідно з пунктом 4 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, з поміж іншого, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Так, оскільки ОСОБА_1 було звільнено 24.04.2023 року, то для обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки суб"єктом владних повноважень брався період роботи з квітня 2022 року по березень 2023 року.

Абзацом 7 пункту 2 Розділу ІІ Постанови КМУ № 100 передбачено, що час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.

Оскільки ОСОБА_1 згідно з розпорядженням № 4-в/бз від 01.04.2022р. надавалась відпустка без збереження заробітної плати з 01.04.2022 року по 22.05.2022 року, а також оскільки згідно з розпорядженням про проведення службового розслідування №41-к від 23.02.2023 ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 23.02.2023 по 24.04.2023 року, то відповідно за ці періоди не заявнику не нараховувалась заробітна плата, а тому ці періоди не були взяті суб"єктом владних повноважень у розрахунок арифметичного показника обчислення середньої заробітної плати для виплати грошової компенсації за невикористані відпустки.

Суд повторює, що наведена кількість днів відпустки позивача, які підлягають компенсації, не є спірними.

Суми нарахованої на користь заявника заробітної плати за період з квітня 2022 року по березень 2023 року відображені у Розрахунково - платіжних відомостях за вказаний період та були враховані при здійсненні Розрахунку компенсації за невикористану відпустку згідно розпорядження № 92-к від 24.04.2023 року.

Так, відповідно до складеного суб"єктом владних повноважень розрахунку відпустки (грошової компенсації за невикористану відпустку) згідно розпорядження № 92-к від 24.04.2023 року за 73 календарні дні суб`єктом владних повноважень було проведено наступні обрахунки:

1) квітень 2022 року - 0,0 грн. (відпустка без збереження заробітної плати);

2) травень 2022 року - 6 620,04 грн. за відпрацьовані 9 днів в цьому місяці, оскільки згідно розпорядження № 4-в/бз від 01.04.2022р. заявник перебував у відпустці без збереження заробітної плати з 01.04.2022 по 22.05.2022. У розрахунково-платіжній відомості за цей місяць зазначено, що в цей місяць було включено 86,83 грн індексації за лютий 2022 року, тому ця сума індексації за інший місяць не увійшла у фактично нараховану заробітну плату за травень 2022 року при розрахунку компенсації за невикористану відпустку при звільненні, тому в Розрахунку відпустки (компенсації за невикористану відпустку) зазначена сума фактичної заробітної плати саме за травень 2022 р. - 6 533,21грн. (6620,04-86,83 = 6 533,21);

3) червень 2022 року - 20.617,19 грн;

4) липень 2022 року - 37 181,66 грн. (У цьому місяці виплачена допомога на вирішення соціально-побутових питань в розмірі 20.596,86 грн., яка не включається в розрахунок середньої заробітної плати при розрахунку компенсації за невикористану відпустку згідно підпункту б) пункту 4 Розділу ІІІ Постанови КМУ №100 від 08.02.1998 р., тому в розрахунку відпустки зазначена сума фактичної заробітної плати за цей місяць в розмірі 16584,80 грн. (37 181,66 20596,86= 16584,80 грн.);

5) серпень 2022 року - 16.655,00 грн;

6) вересень 2022 року - 16.655,00 грн;

7) жовтень 2022 року - 16.974,80 грн. (У цьому місяці, оскільки серпень і вересень 2022 року входять у розрахунковий період при обчисленні середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористану відпустку, то відповідна індексація за ці місяці була врахована. Суми індексації відображені в розрахунково-платіжній відомості за цей місяць);

8) листопад 2022 року - 16.878,60 грн;

9) грудень 2022 року - 25.261,60 грн. (У грудні ОСОБА_1 здійснювалась виплата річної премії в розмірі 4.333,00 грн. Ця премія увійшла в розрахунок середньої заробітної плати при обчисленні компенсації за невикористану відпустку і була обчислена з урахуванням вимог абз. 3 п.3 Розділу ІІІ Постанови КМУ № 100 від 08.02.1998 р. (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин), що становить: 4 333,00 (сума премії) : 199 (кількість відпрацьованих робочих днів у 2022 році) = 21,774 грн. х 22 (кількість відпрацьованих днів у грудні) = 479,03 грн., тому в розрахунку відпустки (компенсації за невикористану відпустку) згідно розпорядження № 92-к від 24.04.2023 року зазначено фактичну суму заробітної плати за цей місяць в розмірі 20.928, 60 грн. (25261,60грн. 4333,00грн. = 20928,60 грн. +479,03 (сума обрахованої річної премії за грудень) = 21.407,63 грн.

(При цьому, за твердженнями сторони відповідача, оскільки річну премію було нараховано у грудні 2022 року, а розрахунковий період закінчувався у березні 2023 р., при цьому березень не враховувався, оскільки ОСОБА_1 був відсторонений від роботи, то частина премії, яка була визначена шляхом ділення суми премії на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вона нарахована (у даному випадку 199 днів), в подальшому додавалась до останніх двох місяців розрахункового періоду середньої заробітної плати у січні та лютому 2023 року і множилась на кількість відпрацьованих робочих днів цих місяців;

10) січень 2023 року - 17.212,50 грн. (при розрахунку компенсації за невикористану відпустку згідно розпорядження № 92-к від 24.04.2023 року була додана сума річної премії за період роботи - 22 робочих днів, що становить 21,774 х 22 (кількість відпрацьованих днів у січні 2023 року) = 479,03 грн., тому в розрахунку відпустки (компенсації за невикористану відпустку) згідно розпорядження № 92-к від 24.04.2023 року зазначено фактичну суму заробітної плати за цей місяць в розмірі 17.212,50 +479,03 = 17.691,53 грн.;

11) лютий 2023 року - у розрахунково-платіжній відомості за цей місяць відображена сума заробітної плати - 11.188,13 грн, але у зв`язку з перерахунком заробітної плати за лютий 2023 року (у зв`язку з відстороненням від роботи) в сумі 4.050,00 грн., а також у зв`язку з додаванням суми річної премії, за 2022 рік (21,774х 9 (кількість відпрацьованих робочих днів у лютому 2023 року) = 195,96 грн., у Розрахунку відпустки (компенсації за невикористану відпустку) згідно розпорядження № 92-к від 24.04.2023 року зазначено суму фактичної заробітної плати в розмірі 7.334,09 грн. (11.188,13 4.050,00 = 7.138,13 + 195,96 = 7.334,09 грн.);

12) у березні 2023 року ОСОБА_1 було відсторонено від роботи, тому цей період не увійшов в розрахунок середньої заробітної плати при обчисленні компенсації за невикористану відпустку (абз. 7 пункту 2 Розділу ІІ Постанови КМУ № 100 від 08.02.1998 р.).

Тож, загальна кількість календарних днів, які враховувались суб"єктом владних повноважень при обчисленні середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані відпустки становить - 282, про що зазначено в Розрахунку відпустки (компенсації за невикористану відпустку) згідно розпорядження № 92-к від 24.04.2023 року, а кількість робочих днів - 191.

Відтак, за обчисленнями суб"єкта владних повноважень сума заробітної плати за період проведення розрахунку (останні 12 місяців) склала - 157.331,85 грн за 282 календарних днів. Отже, показник середньоденного заробітку заявника становить - 557,91 грн., а розмір суми грошової компенсації за 73 дні невикористаної відпустки складає - 40.727,43 грн.

У зв`язку з перерахунком заробітної плати за лютий 2023 року (дні відсторонення від роботи ОСОБА_1 ) в сумі 4.050,00 грн. сума обчисленої до виплати грошової компенсації за днів невикористаної відпустки склала - 36.677,43 грн., а за виключенням обов`язкових відрахувань в розмірі - 7.518,87 грн. (підстави та розмір яких не оскаржуються заявником у межах справи №520/32836/25), сума грошової компенсації за 73 дні невикористаних заявником відпусток у межах спірних правовідносин склала - 29.158,56 грн.

Стосовно посилань заявника на те, що відповідач у день звільнення письмово не повідомив про суми повного розрахунку при звільненні та не надав відповідну довідку суд зазначає, що згідно з інформацією від 24.04.2023р. №03-22/845 заявнику було надано відомості про доходи за період з 13.04.2021р. по 24.04.2023р. помісячно.

Відповідна Інформація видана заявнику під вих. № 03-22/845 від 24.04.2023 року, про що було здійснено запис у журналі вихідної кореспонденції Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області, який долучено до відзиву на позов.

Крім того, згідно з інструкцією з діловодства в Безлюдівській селищній раді (затверджена Розпорядженням селищного голови від 08.09.2021 року № 101, розміщеним на офіційному сайті за посиланням https://khbsr.gov.ua)) бланки розпоряджень, наказів та бланки листів підлягають нумерації, у зв`язку з чим на бланку довідки (Інформації), яка видавалась ОСОБА_1 було проставлено відповідний номер - 001099.

Отже, твердження заявника про те, що відповідач у день звільнення не надав письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, а також не видав відповідної довідки, спростовуються наявними у справі доказами.

Стосовно посилань заявника на те, що середньомісячна заробітна плата у даному випадку повинна обчислюватись виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата суд зазначає, що відповідно до п.7 Розділу IV Постанови КМУ № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 12 місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Під час обчислення середньої заробітної плати за 12 місяців виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу двадцять третього пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації.

Середньомісячне число робочих днів розраховується шляхом ділення на 12 сумарного числа робочих днів за останні 12 календарних місяців згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, саме абз. 1 п.7 Розділу IV Порядку № 100 є спеціальною нормою, яка застосовується при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку компенсації за невикористану відпустку.

Так само, як і абз. 1 п.2 Розділу ІІ Порядку № 100 є спеціальною нормою для обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Спір між сторонами виник з приводу правильності обчислення компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток при звільненні, а не з приводу оплати часу простою, тимчасової непрацездатності чи інших виплат, для яких застосовується загальне правило обчислення середньої заробітної плати.

При цьому норма абзацу четвертого пункту 2 розділу ІІ Порядку №100, яка передбачає обчислення середньої заробітної плати виходячи з виплат за останні два календарні місяці, застосовується виключно в усіх інших випадках, тобто у випадках, які не пов`язані з оплатою часу відпусток або виплатою компенсації за невикористані відпустки.

Отже, посилання позивача на необхідність застосування для розрахунку компенсації невикористаних відпусток правила обчислення середньоденного заробітку у межах двох місяців є необґрунтованим, оскільки суперечить спеціальним нормам Порядку №100, які підлягають пріоритетному застосуванню у спірних правовідносинах.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.

Суд відмічає, що у розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону була наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У межах спірних правовідносин суб`єкт владних повноважень вчинив управлінське волевиявлення у формі дій з приводу обчислення компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки з урахуванням абз. 1 п. 2 розділу ІІ та п. 7 Розділу IV Порядку №100.

Оцінивши доводи сторін та дослідивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що остаточний розрахунок із заявником проведено відповідачем з дотриманням вимог статей 47, 116 КЗпП України та Порядку №100, при цьому середня заробітна плата для виплати компенсації за 73 календарні дні невикористаних відпусток правомірно обчислена виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців, із виключенням періодів, коли заробітна плата не зберігалася, а доказів недоплати чи протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень судом не встановлено.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у даному конкретному випадку субєкт владних повноважень вчинив управлінське волевиявлення з приводу обрахунку компенсації за невикористану відпустку із дотриманням вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, адже обставини фактичної дійсності зясував із достатньою повнотою, положення належної норми права витлумачив правильно, зважив на усі юридично значимі фактори, а тому реально вчинене управлінське волевиявлення не призвело до погіршення правового становища заявника, позаяк при здійсненні розрахунку було правомірно застосовано спеціальні норми Порядку обчислення середньої заробітної плати №100, та правомірно визначено розрахунковий період виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців, що передували місяцю звільнення.

Порушень з боку суб"єкта владних повноважень у процедурі обчислення середньоденного заробітку заявника у цілях виплати грошової компенсації за дні невикористаних відпусток публічного службовця та порушень з боку суб"єкта владних повноважень в алгоритмі обрахунку грошової компенсації за дні невикористаних відпусток публічного службовця з інших доводів та підстав, ніж відображено у позові судом у ході розгляду справи не виявлено, ознак існування інших джерел здобуття доказів про ці обставини за власною ініціативою за правилами ч.4 ст.9 КАС України не відшукано.

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки - не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою залишення позову без задоволення.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував правові механізми, спрямовані на з`ясування об`єктивної істини.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко