Справа № 320/25158/24
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2026-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 р. у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Хмельницькій області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Головне управління ДПС у Хмельницькій області звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу розмірі 15 644,05 грн.

Позов обґрунтовано тим, що за даними контролюючого органу за ОСОБА_1 рахується податковий борг зі сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у сумі 15 644,05 грн. Просить суд задовольнити позов.

17 липня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подано зустрічний позов, в якому заявник просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 22 квітня 2019 року №0-2222

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 22 квітня 2019 року №06-2222.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Хмельницькій області.

У задоволенні позову Головного управління ДПС у Хмельницькій області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу відмовлено повністю.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за позивачем зареєстровані складова частина житлової нерухомості, а саме: 1/20 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 27,5 кв. м.

Проте, податковим органом обраховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з площі понад 600 кв. м житлового будинку, що суперечить матеріалам справи та встановленим судом обставинам.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та їх правову оцінку, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_2 в період з 26.12.2016 по 25.01.2021 був власником нерухомого житлового приміщення площею 27,5 кв. м, а саме приміщення №5 та сходової клітки №4, що становить 1/20 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 25.01.2021 (а.с.52).

Головним управління ДПС у Хмельницькій області відповідно до вимог статті 266 Податкового кодексу України сформовано податкове повідомлення - рішення по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік від 22.04.2019 №0-2222 на суму 15644,05 грн.

Нарахування контролюючим органом здійснено на об`єкт нерухомості, що перебував у власності позивача за адресою: АДРЕСА_1 , який підлягав оподаткуванню.

Не погодившись із податковим повідомленням рішенням ГУ ДПС у Хмельницькій області від 22.04.2019 №0-2222 ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

Відповідно до підпункту «а» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України до об`єктів, що належать до житлового фонду, відносяться житлові будинки. Житловим будинком визнається будівля капітального типу, зведена з дотриманням вимог, встановлених законом та іншими нормативно-правовими актами, яка призначена для постійного проживання в ній. Житлові будинки класифікуються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - це житловий будинок, розміщений на окремій земельній ділянці, який складається з житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень, зокрема передпокою, кухні, коридору, веранди, вбиральні, комори, приміщень для автономних систем опалення, пральні та інших аналогічних приміщень.

Згідно з підпунктом 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, до об`єктів нежитлової нерухомості належать будівлі та їх складові частини, які не віднесені до об`єктів житлової нерухомості. До цієї категорії, зокрема, відносяться готельні будівлі, а саме готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани, бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку та будинки відпочинку; офісні будівлі, у тому числі будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові приміщення, споруди для конторських та адміністративних цілей; торговельні будівлі, зокрема торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази і склади підприємств торгівлі та громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; гаражі, у тому числі наземні та підземні, а також криті автостоянки; промислові будівлі та складські приміщення; будівлі для публічних заходів, у тому числі казино та ігорні будинки; господарські (присадибні) будівлі, що включають допоміжні (нежитлові) приміщення, зокрема сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо, а також інші будівлі.

Таким чином, з наведених положень податкового законодавства вбачається, що законодавець чітко розмежував об`єкти, які за своїми технічними характеристиками та функціональним призначенням належать до житлової нерухомості, та об`єкти, що віднесені до нежитлової нерухомості.

Водночас відповідно до підпункту 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України податок на майно включає, зокрема, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 та пунктом 266.2 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку визнаються фізичні та юридичні особи, у тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової чи нежитлової нерухомості, а також його частка.

Відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України базою оподаткування визначається загальна площа об`єкта житлової або нежитлової нерухомості, у тому числі його частки.

Положеннями підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України передбачено, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, у тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, визначається контролюючим органом на підставі відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації, та/або на підставі оригіналів відповідних правовстановлюючих документів, наданих платником податків.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, утвореної відповідно до закону та перспективного плану формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типу таких об`єктів нерухомості, у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом станом на 1 січня звітного (податкового) року, за один квадратний метр бази оподаткування, що передбачено підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України.

При цьому підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що база оподаткування об`єкта або об`єктів житлової нерухомості, у тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується, зокрема, для житлового будинку або житлових будинків незалежно від їх кількості, на 120 квадратних метрів.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема з розрахунку, здійсненого податковим органом, об`єктом оподаткування визначено частку житлового будинку загальною площею понад 600 квадратних метрів.

Разом із тим судом встановлено, що за позивачем зареєстровано лише складову частину об`єкта житлової нерухомості, а саме 1/20 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що в перерахунку становить 27,5 квадратних метра.

Однак контролюючим органом податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, було нараховано з урахуванням площі понад 600 квадратних метрів усього житлового будинку, що не відповідає матеріалам справи та фактичним обставинам, встановленим судом.

У зв`язку з цим, здійснивши перевірку юридичної та фактичної обґрунтованості доводів сторін, надавши оцінку доказам, поданим суб`єктом владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, а також доказам, наданим позивачем, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів та підстав позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.04.2019 №0-2222.

Що стосується позовних вимог Головного управління ДПС у Хмельницькій області про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу у розмірі 15 644,05 грн, суд зазначає таке.

Підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків зобов`язаний сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, а також штрафні (фінансові) санкції та пеню, що застосовуються у зв`язку з порушенням вимог податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого здійснюють контролюючі органи, у тому числі законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковим зобов`язанням є сума коштів, яку платник податків або податковий агент повинен сплатити до бюджету або на єдиний рахунок як податок чи збір на підставах, у порядку та строки, визначені податковим законодавством, у тому числі сума, визначена платником у податковому векселі та не сплачена у встановлений строк, а також суми, сформовані внаслідок неправомірного використання податкових пільг.

Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у визначений Кодексом строк, разом із непогашеною пенею, нарахованою відповідно до вимог цього Кодексу.

Відповідно до пункту 15.1 статті 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні та юридичні особи, резиденти і нерезиденти України, а також їх відокремлені підрозділи, які мають або отримують об`єкти оподаткування чи здійснюють діяльність, що є об`єктом оподаткування, та на яких покладено обов`язок сплачувати податки і збори.

Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16, пунктом 36.1 статті 36 та пунктом 38.1 статті 38 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані сплачувати податки і збори у встановлені строки та у визначених законом розмірах, при цьому податковим обов`язком визнається обов`язок платника обчислити, задекларувати та/або сплатити податкові зобов`язання, а виконанням такого обов`язку вважається повна та своєчасна сплата узгоджених сум.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, установлених законом.

Згідно з пунктом 38.1 статті 38 Податкового кодексу України виконання податкового обов`язку полягає у сплаті платником податків у повному обсязі відповідних сум податкових зобов`язань у строки, визначені податковим законодавством.

Положеннями статті 54 Податкового кодексу України встановлено, що платник податків, за загальним правилом, самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання і зазначає її у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається до контролюючого органу у строки, передбачені цим Кодексом. Зазначена сума вважається узгодженою.

Водночас контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань у випадках, передбачених податковим законодавством, зокрема у разі неподання декларації, встановлення за результатами перевірки заниження або завищення податкових зобов`язань, порушень при утриманні податків податковим агентом, а також за результатами митного контролю.

У разі якщо сума грошового зобов`язання визначається контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за правильність її нарахування, однак зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі погасити узгоджене грошове зобов`язання та має право оскаржити таке нарахування у встановленому порядку.

Згідно з пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у податковій декларації, протягом десяти календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку її подання.

Відповідно до пункту 57.3 статті 57 Податкового кодексу України, якщо грошове зобов`язання визначене контролюючим органом, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму протягом десяти робочих днів з дня отримання податкового повідомлення-рішення, за винятком випадків, коли у зазначений строк розпочато процедуру його адміністративного або судового оскарження.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 робочих днів, наступних за днем такого узгодження.

Пунктом 56.1 статті 56 ПК України визначено, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Підставою звернення Головного управління ДПС у Хмельницькій області було податкове повідомлення-рішення від 22.04.2019 №0-2222 на суму 15644,05 грн.

Проте, рішенням суду в цій справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 податкове повідомлення-рішення 22.04.2019 №0-2222 на суму 15644,05 гривень визнано протиправним та скасовано.

Враховуючи, що податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Хмельницькій області від 22.04.2019 №0-2222, яке було підставою для утворення у ОСОБА_1 податкового боргу та яке було покладене позивачем в основу позову у цій справі, було скасоване у судовому порядку, тобто не тягне за собою ніякої правової сили, окрім його протиправності, у задоволенні позову ГУ ДПС у Хмельницькій області суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні такого позову.

Що стосується інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд вважає за необхідне зауважити, що у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" зазначено, що суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника. Виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення "Бендерський проти України", судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

Вказані вимоги зобов`язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з`ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з`ясування об`єктивних причин та факторів, що зумовили настання для платника негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

А.Ю. Кучма