Справа № 320/10406/25
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2026-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.,

суддів: Аліменка В.О., Кучми А.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 05 березня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які призвели до перебування ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 на військовому обліку військовозобов`язаних;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 прийняти рішення щодо зняття ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 з військового обліку військовозобов`язаних.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05 березня 2025 року відкрито провадження у адміністративній справі.

Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову в якій він просив суд:

- заборонити посадовим особам ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 до набрання судовим рішенням за результатом розгляду позову до ІНФОРМАЦІЯ_4 законної сили;

- заборонити посадовим особам інших територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах (оскільки призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період проводиться незалежно від місця їх перебування на військовому обліку) вчиняти дії щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 до набрання судовим рішенням за результатом розгляду позову до ІНФОРМАЦІЯ_4 законної сили.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду 05 березня 2025 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким заяву про вжиття заходів забезпечення позову - задовольнити.

Зокрема, апелянт вказує, що судом першої інстанції при постановленні ухвали про відмову у забезпеченні позову проігноровано те, що незаконне перебування позивача на обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_5 дає підстави будь-якому ТЦК та СП мобілізувати його в будь-який момент у разі проведення заходів оповіщення, визначених Порядком №560, зокрема, при перевірці військово-облікових документів за місцем проживання, роботи, навчання, у громадських місцях, громадських будинках та спорудах, місцях масового скупчення людей, на пунктах пропуску (блок-постах) тощо.

Крім того, на думку апелянта, постановляючи ухвалу про відмову в задоволення заяви про забезпечення позову, судом першої інстанції не взято до уваги позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 05 лютого 2025 року у справі №160/2592/23, у якій Верховний Суд зазначив, що відновлення порушеного права повинно відбуватися в межах спірних правовідносин, відповідно, за участю їхніх учасників. Крім того, процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.

Також апелянт вказує, що оскільки предметом спору у цій адміністративній справі є законність перебування позивача на військовому обліку військовозобов`язаних, що визначає його статус та можливість призову його на військову службу під час мобілізації, то невжиття заходів забезпечення позову ставить під загрозу захист порушених прав у разі зміни правового статусу позивача, який у разі призову стане військовослужбовцем і не буде перебувати у правовідносинах із відповідачем.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2025 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 05 березня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Після надходження матеріалів справи до суду, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач, в обґрунтування заяви про забезпечення позову, зазначив, що 24.01.2017 комісією при ІНФОРМАЦІЯ_6 його було визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час та на підставі пп. 2 п. 5 ст 37 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" знято з військового обліку. Однак 24.06.2024 та 02.10.2024 представником позивача було направлено запити до ІНФОРМАЦІЯ_4 з метою уточнення статусу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на які 11.11.2024 ІНФОРМАЦІЯ_7 надано відповідь про те, що " ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_5 ".

Позивач зазначав, що жодних правових підстав для повторного взяття позивача на військовий облік не було, а тому дії ІНФОРМАЦІЯ_4 вчинені з порушенням вимог законодавства щодо військового обліку, а перебування позивача на військовому обліку - незаконним, а тому у разі призову позивача на військову службу існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову та зазначив, що позивач не надав доказів існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення у цій адміністративній справі, а також не надав жодних доказів, які підтверджують вчинення дій щодо призову на військову службу ОСОБА_1 .

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову є неконкретизованим, оскільки не зазначено, вчинення яких конкретно дій позивач просить заборонити, та в межах повноважень яких посадових осіб, що унеможливлює його виконання.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що заявлені позивачем заходи забезпечення позову не співвідносні з предметом позову, оскільки предметом позову є оскарження дій ІНФОРМАЦІЯ_4 , які призвели до незаконного перебування позивача на військовому обліку військовозобов`язаних, а не дій щодо призову його на військову службу, а тому не направлені на захист заявленого порушеного права в позовній заяві.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Положенням ч. 2 ст. 150 КАС України закріплено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до приписів частини 1 статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, у випадку, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також, якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом заборони вчиняти певні дії.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів забезпечення позову, у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Водночас, необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може призвести до правових ускладнень значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 10 січня 2023 року у справі №640/35568/21.

Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Отже, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Враховуючи вказане, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 28 лютого 2024 року у справі № 380/14241/23, від 01 червня 2022 року у справі №580/5656/21.

Враховуючи викладене, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Матеріали справи свідчать, що обґрунтовуючи наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, позивач послався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_7 всупереч вимог чинного законодавства України повторно поставив позивача на військовий облік, а тому у разі призову позивача на військову службу існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

При цьому, заявник вказує, що у випадку, якщо його буде призвано на військову службу під час мобілізації в особливий період, він набуде нового юридичного статусу військовослужбовця, що унеможливить виконання рішення суду, за умови прийняття такого рішення суду на користь позивача.

Такі ж доводи відповідають доводам, що вказані в апеляційній скарзі.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено обставини, які б вказували, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду, шляхом подання позовної заяви.

Великою Палатою Верховного Суду у рішенні від 28 березня 2018 у справі №800/521/17 зроблено висновок про те, що позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення в справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.

Колегія суддів наголошує на тому, що позивачем не було надано доказів на підтвердження вжиття відповідачем заходів щодо його призову на військову службу під час мобілізації до вирішення даної справи. Заявник лише вказує на дії, які можуть бути вчинені в майбутньому та які, на його думку, можуть ускладнити виконання рішення суду, однак не наводить жодних фактів того, що відповідач діє умисно недобросовісно.

Слід зазначити, що суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, що ймовірно можуть бути порушені у майбутньому, а можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

Щодо очевидних ознак протиправності рішення, дій бездіяльності та порушення ними прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, то такі повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом. Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що рішення, дії, бездіяльність відповідача явно суперечать вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушують права, свободи або інтереси позивачів і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. У іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності дій відповідача та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію по справі.

Однак, заявником не наведено очевидних ознак протиправності дій ІНФОРМАЦІЯ_1 , які призвели до перебування ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 на військовому обліку військовозобов`язаних.

У свою чергу, оцінку іншим доводам буде надано під час розгляду справи по суті.

Водночас, колегія суддів вважає, що сама ж лише незгода позивача із діями суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання дій протиправними ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що заявлені позивачем заходи забезпечення позову не співвідносні з предметом позову, оскільки предметом позову є оскарження дій ІНФОРМАЦІЯ_4 , які призвели до незаконного перебування позивача на військовому обліку військовозобов`язаних, а не дій щодо призову його на військову службу, а тому не направлені на захист заявленого порушеного права в позовній заяві.

Отже, оскільки у матеріалах справи відсутні докази та підтвердження того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, то колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Безпідставним є посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 05 лютого 2025 року у справі №160/2592/23, щодо незворотності процедури призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації, оскільки висновки Верховного Суду у цій справі сформовані не за результатами розгляду питання щодо забезпечення позову.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 05 березня 2025 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 05 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма