Справа № 260/9578/25
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2026-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

09 лютого 2026 рокум. Ужгород№ 260/9578/25

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просить: 1) визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 у формі листа від 23.10.2025 №18999 про відмову у звільненні солдата ОСОБА_1 з військової служби; 2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити солдата ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що він є батьком 3-х неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні, а тому підлягає звільненню з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 та абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 10 жовтня 2025 року позивач подав командиру військової частини рапорт на звільнення з військової служби, до якого долучив всі необхідні документи. Незважаючи на це, відповідач протиправно відмовив у задоволенні поданого ним рапорту з мотивів відсутності документів, передбачених Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Таке рішення відповідача вважає протиправним, а порушене право таким, що підлягає захисту в судовому порядку.

28 листопада 2025 року відповідач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позов, в якому проти заявлених позовних вимог заперечив. Так, зазначив, що за результатами розгляду поданого позивачем рапорту військовою частиною НОМЕР_1 було відмовлено у його задоволенні з огляду на те, що до нього не додано належних документів, які підтверджують правові підстави для звільнення з військової служби. Також звертає увагу на порушення позивачем порядку подання рапорту.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) був призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією та з 20 вересня 2025 року проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

10 жовтня 2025 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому просив звільнити його з військової служби у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 та абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», через такі сімейні обставини, а саме: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Поданий рапорт аргументував перебуванням на його утриманні 3 неповнолітніх дітей за відсутності заборгованості зі сплати аліментів.

До такого рапорту долучив, наступні документи: копію паспорту колишньої дружини, ОСОБА_2 ; копію свідоцтва про народження доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; копію свідоцтва про народження доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; копію рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13.05.2019 №524/9506/18 про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та стягнення аліментів; роздруківки з Автоматизованої системи виконавчого провадження Мінюсту; оригінал заяви громадянки ОСОБА_2 від 06.10.2025 про утримання доньок; копію свідоцтва про народження сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; оригінал заяви громадянки ОСОБА_6 від 11.09.2025 про утримання сина.

Листом №18999 від 23.10.2025 Військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_2 про те, що питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби буде вирішено у встановленому законом порядку у разі подання рапорту у військовій частині НОМЕР_1 з усіма документами, визначеними наказом Міністра оборони України від 23.07.2024 №495.

Вважаючи рішення відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби протиправним, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Нормами ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Вказане кореспондується також з положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232) (в редакції, чинній на момент звернення позивач з рапортом).

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Ч. 3 ст. 1 Закону №2232 передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону №2232).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та наразі триває.

Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Окрім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за мобілізацією у Військовій частина НОМЕР_1 .

В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами.

Отже, спірні правовідносини виникли з приводу звільнення з військової служби військовослужбовця, що проходить військову службу під час мобілізації, у період дії воєнного стану.

Так, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232.

Відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час дії воєнного стану, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Частиною 12 ст. 26 Закону №2232 наведено перелік сімейних обставин, за наявності яких військовослужбовці звільняються з військової служби, серед яких перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232).

ОСОБА_1 вважає, що має право на звільнення з військової служби з огляду на те, що на його утриманні перебуває троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підтвердження вказаних обставин позивач долучив до рапорту копії свідоцтв про народження дітей, заочного рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука №524/9506/18 від 13.05.2019 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку платника до досягнення дітьми повноліття, довідку Автозаводського відділу державної виконавчої служби у м. Кременчуці №199690 від 15.09.2025 про відсутність заборгованості зі сплати аліментів, заяви ОСОБА_6 про проживання однією сім`єю без укладення шлюбу з ОСОБА_1 та виховання їх спільного малолітнього сина.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону №2232, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 №40, рапорт (заява) - це письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Ст. 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 №548-XIV передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником (ст. 31 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України»).

Згідно п. 225 Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених ч. 3, п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 5 та п. 3 ч. 6 ст. 26 Закону №2322-ХІІ у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Наказом Міністерства оборони України від 06 серпня 2024 року №531 затверджено Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України (далі Порядок №531), який визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту.

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Порядку №531, рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.

Згідно з п.п. 2, 3 розділу ІІІ Порядку №531, командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.

Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку

Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту.

Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.

Початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту, а не часу його реєстрації в службі діловодства. У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу (п. 8 розділу ІІІ Порядку №531).

Отже, суд вважає, що ОСОБА_1 звернувся із письмовим рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 , в якій проходить військову службу у встановленому законодавством порядку.

Нормами п. 9 розділу ІІІ Порядку №531 встановлено, що розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:

1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;

2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.

Всупереч вищенаведеним нормам відповідач жодних доказів розгляду поданого ОСОБА_1 рапорту у встановлені строки суду не надав. Так, наявна в матеріалах справи копія листа №18999 від 23.10.2025 рішенням за результатами розгляду рапорту вважатися не може, оскільки адресована іншій, аніж військовослужбовець особі та повідомляє про те, що питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби буде вирішено у встановленому законом порядку у разі подання рапорту у військовій частині НОМЕР_1 з усіма документами, визначеними наказом Міністра оборони України від 23.07.2024 №495.

Свою правову позицію представник відповідача обґрунтовує тим, що позивач не подав переліку документів, визначеного Додатком №19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі Інструкція №170).

Так, в пункті 13 даного Додатку вказано, що у разі перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (під час дії воєнного стану) подають з поданням про звільнення :

- копія свідоцтва про народження кожної дитини із зазначенням батьківства (материнства) військовослужбовця та / або рішення суду про встановлення факту перебування дитини (дітей) на утриманні військовослужбовця (за наявності), інші документи, на підставі яких у військовослужбовця виник обов`язок утримувати падчерку, пасинка до досягнення ними 18 років відповідно до статті 268 Сімейного кодексу України (за наявності);

- один з таких документів: копія свідоцтва про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше), або копія рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовослужбовцем, або копія рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовослужбовцем, або копію письмового договору між батьками про те, з ким з батьків будуть проживати діти, та про участь другого з батьків у їх вихованні, або копія свідоцтва про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) та копії документів, які свідчать про відсутність у малолітніх, неповнолітніх падчерки, пасинка матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або про те, що такі особи не можуть з поважних причин надавати їм належне утримання (копія свідоцтва про смерть; витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісті за особливих обставин; копія рішення суду про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим; копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі; копія висновку медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я чи витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, якщо зазначені мати, батько, дід, баба, повнолітні брати та сестри самі потребують постійного догляду; копія рішення суду про позбавлення батьківських прав матері, батька);

- інформація з Єдиного реєстру боржників про відсутність в Реєстрі відомостей про військовослужбовця за категорією стягнення (характером зобов`язання) «стягнення аліментів» з датою формування такої інформації не пізніше ніж за п`ять днів до дня подання документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби та їх реєстрації в установленому порядку.

Однак суд не може погодитися з такою аргументацією з огляду на наступне.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. П. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Суд звертає увагу, що загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232. Стаття 26 вказаного законодавчого акту встановлює виключний перелік підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби, серед яких перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Такий нормативно-правовий акт має за своєю правовою природою вищу юридичну силу, у порівнянні з нормами інших підзаконних нормативно-правових актів, тому у разі наявності колізій у спірних правовідносинах слід керуватися положеннями Закону №2232.

Зазначене кореспондується з нормами ч. 3 ст. 7 КАС України, якими передбачено, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Згідно з вимогами ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Частинами 1-3 статті 181 Сімейного кодексу України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

З проведеного правового аналізу вищезазначених положень Сімейного кодексу України суд робить висновок, що обов`язок утримувати дитину покладений на батьків незалежно від їх спільного проживання. Зазначене вказує на те, що зазначаючи в переліку документів, якими слід підтвердити право на звільнення на підставі абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону, копію рішення суду про визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовослужбовцем, Міністерство оборони України фактично обмежило коло військовослужбовців, на яких поширюється право на звільнення, всупереч положенням Закону №2232.

Враховуючи викладене, суд вважає, що ОСОБА_1 для підтвердження перебування на його утриманні 3-х неповнолітніх дітей та відсутності заборгованості зі сплати аліментів, надав достатні та належні докази. Тому Військова частина НОМЕР_1 була зобов`язана розглянути поданий ним рапорт та прийняти вмотивоване рішення.

Як вбачається із заявлених позовних вимог позивач просить суд визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 у формі листа від 23.10.2025 №18999 про відмову у звільненні солдата ОСОБА_1 з військової служби.

З цього приводу суд зазначає, що такий лист не може вважатися індивідуальним актом, в розумінні норм КАС України, оскільки адресований іншій, аніж позивач особі, та роз`яснює неможливість розгляду поданого ОСОБА_1 рапорту. Тобто фактично відповідач всупереч своєму обов`язку жодного рішення за результатами розгляду рапорту позивача від 20.10.2025 не приймав.

Тому в даному випадку слід визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду поданого ОСОБА_1 рапорту від 20.10.2025, що є належним способом захисту порушених прав позивача.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби суд зазначає наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Верховний Суд також висловив свою правову позицію стосовно поняття «дискреційні повноваження». Так у постанові №825/2228/18 від 02.07.2020 Верховний Суд зазначив, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії», в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

У випадку прийняття судом рішення щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби, яке по суті буде передувати розгляду останньою рапорту та долучених до нього документів, суд порушить принцип розподілу влади та втрутиться у виключну компетенцію уповноваженого на прийняття такого рішення органу.

Відповідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на зазначене суд вважає, що належним та ефективним способом захисту прав позивача, враховуючи положення ст. 9 та ст. 245 КАС України, буде зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 розглянути поданий ОСОБА_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 та абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, та прийняти вмотивоване рішення.

Таким чином, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюються спірні правовідносини крізь призму встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду поданого ОСОБА_1 рапорту від 20.10.2025.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути поданий ОСОБА_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 та абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, та прийняти вмотивоване рішення.

4. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін