Справа № 320/36703/25
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2026-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року справа №320/36703/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене Протоколом від 19.05.2025 №68, у частині відмови у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- зобов`язати Комісію з надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняти рішення про надання ОСОБА_2 за його заявою відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з тим, що у позивача на утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, у нього виникло право, передбачене абз. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, тому 15.05.2025 останній звернувся із письмовою заявою до голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 та просив розглянути заяву та оформити йому у порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, довідку про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. Позивач стверджує, що до зазначеної заяви ним додані копії всіх необхідних документів, проте 19.05.2025 позивач отримав від відповідача повідомлення №01/5/521, в якому було повідомлено, що протоколом від 19.05.2025 №68 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні відстрочки позивачу з тих причин, що поданий на розгляд комплект документів не відповідає вимогам ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та постанови КМУ №560 від 16.05.2024.

Позивач вважає відмову відповідача в отриманні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації незаконною, у зв`язку з чим змушений звернутись до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.10.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Витребувано докази у справі від відповідача.

17.10.2025 канцелярією суду зареєстровано заяву представника позивача - адвоката Бая С.Е. про забезпечення позову в адміністративній справі №320/36703/25, подану через підсистему "Електронний суд" 17.10.2025, в якій заявник просить суд заборонити ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії щодо призову на військову службу під час мобілізації до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, оформленого Протоколом від 19.05.2025 № 68, зобов`язання вчинення певних дій.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.10.2025 у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Бая Сергія Едуардовича про забезпечення позову від 17.10.2025 відмовлено.

Відповідач правом на надання відзиву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований шляхом направлення засобами електронного зв`язку до електронного кабінету копії ухвали про відкриття провадження у цій справі, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, сформованою в КП «Діловодство спеціалізованого суду».

Відповідно до частини четвертої статті 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Святошинським РУ ГУ МВС України в м. Києві 10.04.2007.

ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, має військово-обліковий документ № НОМЕР_2 від 25.03.2025 та перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом встановлено, що позивач з 10.05.2008 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, за актовим записом №432, та підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 .

Від подружнього життя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають неповнолітню дитину, доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження від 07.10.2008 серії НОМЕР_4 , копія якого долучена до матеріалів справи.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02.08.2012 у справі №2608/9325/12 вирішено розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який зареєстрований 10.05.2008 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, за актовим записом №432. Рішення набрало законної сили 21.08.2012.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.09.2012 у справі №2608/9326/12 про стягнення аліментів на утримання дитини з позивача на користь ОСОБА_3 стягнуті аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого законом, починаючи з 28.05.2012 до досягнення ОСОБА_5 повноліття.

Згідно листа Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міністерства юстиції України від 02.07.2024 №126220 станом на 02.07.2024 зареєстрованих виконавчих проваджень, де боржником значиться ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на виконанні у Відділі не перебуває.

У листі Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міністерства юстиції України від 14.11.2024 №193907 міститься інформація про те, що станом на 13.11.2024 виконавчі провадження, в яких стороною боржника значиться ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на виконанні у Відділі не перебувають та зареєстрованими не значаться.

Також, у Єдиному державному реєстрі боржників інформація щодо боржника ОСОБА_1 станом на 14.07.2025 відсутня.

У своїй заяві від 25.03.2025 ОСОБА_3 підтвердила, що позивач на постійній основі, щомісяця, в повному обсязі, сплачує кошти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та претензій до ОСОБА_1 колишня дружина не має.

Крім того, судом встановлено, що з 31.03.2017 позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_5 , видане Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

У шлюбі у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , народилися діти: син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 08.07.2017, та син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_7 від 08.07.2017.

Маючи на утриманні трьої дітей віком до 18-ти років, 15.05.2025 позивач звернувся до голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про оформлення йому у порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, довідки про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

До заяви позивач долучив копії таких документів: паспорт та ідентифікаційний номер, військово-обліковий документ № НОМЕР_2 від 25.03.2025, свідоцтво про народження сина ОСОБА_9 серії НОМЕР_6 , свідоцтво про народження сина ОСОБА_8 серії НОМЕР_8 , свідоцтво про народження доньки ОСОБА_5 серії НОМЕР_4 , свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_5 з ОСОБА_6 , свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 з ОСОБА_10 , рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02.08.2012 у справі №2608/9325/12 про розірвання шлюбу з ОСОБА_10 , рішення Святошинського районного суду м. Києві від 17.09.2012 у справі №2608/9326/12 про стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , заява дружини від першого шлюбу ОСОБА_3 щодо сплати коштів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , довідка Святошинського ВДВС у м. Києві від 03.02.2025 №3609, інформація з Єдиного реєстру боржників від 14.05.2025.

Листом від 19.05.2025 № 01/5/521 ІНФОРМАЦІЯ_7 повідомив позивача про те, що за результатами розгляду заяви та документів позивача щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 23 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Протоколом від 19.05.2025 №68 Комісія ухвалила рішення про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, та що позивач підлягає призову на військову службу під час мобілізації, із посиланням на те, що поданий на розгляд Комісії комплект документів не відповідає вимогам ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (зі змінами, в чинній редакції) та Постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560.

Вважаючи рішення відповідача, оформлене Протоколом від 19.05.2025 №68 про відмову позивачу у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із наступного.

Спірним питанням у даній справі є правомірність відмови відповідачем у наданні позивачу відстрочки від мобілізації у зв`язку, на думку відповідача, поданий на розгляд комісії комплект документів не відповідає вимогам ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (зі змінами, в чинній редакції) та Постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ), ч. 1 ст. 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 3 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За приписами ч. 7 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Пунктом 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154, передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

З 24.02.2022 відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час розгляду справи у суді.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні встановлює Закон України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3543-ХІІ), який також визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону № 3543-ХІІ призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Статтею 23 Закону № 3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, п.3 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-ХІІ (в редакції до 18.05.2024) було передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

З 18.05.2024 змінено порядок отримання відстрочки від військової служби, адже були внесені зміни до ст.23 Закону №3543-XII, зокрема п.3 ч.1 ст.23 Закону викладено у наступній редакції: «право на відстрочку мають жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці».

Також з 18.05.2024 набрав чинності Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 (далі - Порядок №560), який визначає алгоритм отримання військовозобов`язаними особами відстрочки.

У п. 56, 57, 58 Порядку №560 зазначено, що відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених ст. 23 Закону №3543-XII.

За наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Додаток 5 до Порядку №560 містить перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 Закону №3543-XII у залежності від категорії осіб, які мають право на відстрочку.

Так, документами, що підтверджують право на відстрочку на підставі п.3 ч.1 вказаного Закону є:

- свідоцтво про народження кожної дитини із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та (або) рішення суду про встановлення факту перебування дитини (дітей) на утриманні військовозобов`язаного (за наявності), інші документи, на підставі яких у військовозобов`язаного виник обов`язок утримувати падчерку, пасинка до досягнення ними 18 років відповідно до статті 268 Сімейного кодексу України (за наявності), та один з таких документів:

- свідоцтво про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше);

- рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаним;

- рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаним;

- письмовий договір між батьками про те, з ким з батьків будуть проживати діти, та про участь другого з батьків у їх вихованні;

- свідоцтво про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) та документи, які свідчать про відсутність у малолітніх, неповнолітніх падчерки, пасинка матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або про те, що такі особи не можуть з поважних причин надавати їм належне утримання (свідоцтво про смерть; витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин; рішення суду про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим; вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі; висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я чи витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, якщо зазначені мати, батько, дід, баба, повнолітні брати та сестри самі потребують постійного догляду; рішення суду про позбавлення батьківських прав матері, батька);

- інформація з Єдиного реєстру боржників про відсутність в Реєстрі відомостей про військовозобов`язаного за категорією стягнення (характером зобов`язання) стягнення аліментів з датою формування такої інформації не пізніше ніж за п`ять днів до дня подання заяви про надання відстрочки.

Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів (п. 60 Порядку №560).

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Правовою підставою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації позивач зазначив п.3 ч.1 ст.23 Закону № 3543-ХІІ (жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років).

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є батьком трьох дітей, які не досягли 18 років, зокрема:

- відповідно до свідоцтва про народження від 07.10.2008 серії НОМЕР_4 батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

- відповідно до свідоцтва про народження від 08.07.2017 серії НОМЕР_6 батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ;

- відповідно до свідоцтва про народження від 08.07.2017 серії НОМЕР_8 батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Отже, вказані обставини підтверджують те, що позивач є батьком трьох дітей до 18 років.

Законом № 3543-ХІІ встановлені 2 умови: перебування на утриманні військовозобов`язаного трьох і більше дітей віком до 18 років та відсутність заборгованості із сплати аліментів. При цьому, перелік визначених додатком 5 до Порядку № 560 документів свідчить про те, що підзаконним нормативним актом для військовозобов`язаного, який, як вказано у свідоцтвах про народження, є батьком неповнолітніх дітей, встановлені додаткові вимоги для реалізації ним права на відстрочку.

При цьому суд зауважує, що наявність/відсутність рішення (суду чи органу опіки та піклування) або договору між батьками про визначення місця проживання дітей та про участь батьків у їх вихованні, рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного (ухвалене в порядку ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України) не доводить/не спростовує того, що троє неповнолітніх дітей ОСОБА_1 перебувають на його утриманні.

Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст.157 цього Кодексу.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст. 164 Кримінального кодексу України.

Отже, у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від факту зареєстрованого шлюбу між батьками, факту спільного проживання, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Частинами 1-3 ст. 181 Сімейного кодексу України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Виходячи з викладеного, суд зазначає, що на позивача як на батька своїх трьох неповнолітніх дітей покладено законодавчий обов`язок їх утримувати.

На підтвердження своєї участі у матеріальному забезпеченні, зокрема, доньки від першого шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач стверджує, що він добровільно сплачує аліменти на утримання доньки в повному обсязі.

У свою чергу, як було встановлено судом, в матеріалах справи наявна копія рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.09.2012 у справі №2608/9326/12 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого законом, починаючи з 28.05.2012 до досягнення ОСОБА_5 повноліття.

Згідно листів Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міністерства юстиції України від 02.07.2024 №126220 (станом на 02.07.2024) та від 14.11.2024 №193907 (станом на 13.11.2024), зареєстрованих виконавчих проваджень, де боржником значиться ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на виконанні у Відділі не перебуває.

Також, у Єдиному державному реєстрі боржників інформація щодо боржника ОСОБА_1 станом на 14.07.2025 відсутня.

Добровільна сплата позивачем аліментів підтверджується заявою ОСОБА_3 від 25.03.2025, в якій остання підтвердила, що позивач на постійній основі щомісяця та в повному обсязі сплачує кошти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та претензій щодо позивача вона не має.

Наявність заборгованості по аліментам та спростування вказаних обставин матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Матеріали адміністративної справи також не містять рішення суду, згідно з яким ОСОБА_1 звільнено від обов`язку утримувати своїх дітей.

Виходячи з викладеного, суд погоджується з доводами позивача про підтвердження факту перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, що свідчить про протиправність оскарженого рішення.

Стосовно дискреційних повноважень відповідача, суд зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку, дійсно, суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним.

У разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - прийняти позитивне рішення. Підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише визначені законодавством обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд надати відстрочку, або відмовити у її наданні, існує лише один правомірний варіант поведінки.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Отже, як вбачається з наведених судових рішень, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Відповідно до рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16.09.2015.

У даному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

Частиною 3 ст. 245 КАС України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У спірному випадку позивач при зверненні дотримався визначених законом умов, при цьому дискреційні повноваження Комісії (надати відстрочку або відмовити у наданні відстрочки) обмежені оцінкою законності підстав для надання відстрочки та наявністю документів, що підтверджують відповідне право, а тому єдиним можливим варіантом дій (обов`язком) суб`єкта владних повноважень є задоволення заяви ОСОБА_1 про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі абз. 3 ч.1 ст.23 Закону № 3543-ХІІ.

Враховуючи викладене, для належного та ефективного захисту порушених прав позивача, позовні вимоги слід задовольнити шляхом визнання протиправним та скасування рішення Комісії з надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене Протоколом від 19.05.2025 за №68, у частині відмови у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також зобов`язання Комісії з надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняти рішення про надання ОСОБА_2 за його заявою відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності своїх дій, а тому заявлені позивачем позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем під час розгляду справи було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 18.07.2025 № 0.0..1.

Враховуючи задоволення позовних вимог, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - ІНФОРМАЦІЯ_1 , протиправне рішення якого призвело до виникнення спірних правовідносин.

Керуючись статями 243-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене Протоколом від 19.05.2025 за №68, у частині відмови у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

3. Зобов`язати Комісію з надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняти рішення про надання ОСОБА_1 за його заявою відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (як чоловік, на утриманні якого перебуває троє дітей віком до 18 років, який не має заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці).

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_9 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код НОМЕР_10 ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.