Справа № 500/591/26
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2026-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

з питань забезпечення адміністративного позову

Справа № 500/591/26

10 лютого 2026 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі головуючої судді Подлісної І.М. розглянувши в порядку письмового провадження заяву про забезпечення адміністративного позову (до подання позовної заяви) ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника Драус Ольгу Олегівну звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із заявою про забезпечення позову (до подання позовної заяви до суду) шляхом:

- заборони будь-якому територіальному та структурному підрозділу Міністерства оборони України здійснювати призов ОСОБА_1 на військову службу по мобілізації до набрання законної сили рішенням суду у справі;

- зупинення дії наказу Територіального центру комплектування та соціальної підтримки про призов (мобілізацію) ОСОБА_1 до набрання законної рішенням суду у справі;

- зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 повернути ОСОБА_1 незаконно вилучений військовий квиток серії.

В обґрунтування поданої заяви заявником зазначено, що ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, проте здійснює постійний догляд за своєю хворою матір`ю, яка згідно висновку ЛКК № 189 від 28 липня 2025 року потребує постійного стороннього догляду та у зв`язку з чим мав чинну відстрочку від призову під час мобілізації, надану відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»

У відповідності до витягу з Резерв + ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , отримав відстрочку на підставі п.9 ч.1 ст 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», терміном до завершення мобілізації.

Незважаючи на наявність чинної відстрочки, 27 січня 2026 року працівниками Відповідача відносно заявника було незаконно вилучено військовий квиток; здійснено дії, спрямовані на призов (направлення на ВЛК); фактично розпочато процедуру мобілізації всупереч вимогам закону.

Також ОСОБА_1 повідомлено про необхідність 28 січня 2026 року з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправки його до військової частини, при цьому будь яких документів, в тому числі бойової повістки не вручено.

Внаслідок стресового стану, у ОСОБА_1 виникли проблеми зі здоров`ям, внаслідок чого з 28 січня 2026 року ОСОБА_1 знаходиться на лікуванні, про що рекомендованим листом повідомив відповідача.

30 січня 2026 року ОСОБА_1 подав заяву про продовження дії відстрочки, як особа, яка здійснює постійний догляд за хворими членами сім`ї, проте згідно відповіді від 02.02.2026 року йому відмовлено у наданні відстрочки з підстав, що особа знайдена в реєстрі, але не перебуває на військовому обліку, знята чи виключена з обліку.

У відповідності до копії військового квитка ОСОБА_1 з військового обліку не знятий.

06 лютого 2026 представником заявника направлено адвокатський запит з метою отримання інформації щодо підстав зняття з військового обліку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 . А також з проханням розглянути заяву ОСОБА_1 від 30 січня 2026 року про надання відстрочки за п.9 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», терміном до завершення мобілізації» та надати таку відстрочку.

Представником відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 заперечення на заяву про забезпечення позову надіслано до суду не було.

Поряд з цим, як вказав представник, в разі призову заявника на військову службу під час мобілізації в особливий період, останній набуває нового юридичного статусу військовослужбовця, що унеможливить реалізацію права на відстрочку, у разі встановлення наявності у нього такого права, а також унеможливить виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача, оскільки надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації особі, яка вже є військовослужбовцем, є неможливим.

З урахуванням вказаного, представник зазначив, що ймовірність виникнення вказаних позивачем обставин, у разі задоволення позову в цій справі, унеможливить подальше виконання рішення суду, що виключає доцільність існування самого такого позову, оскільки в такому випадку суд не надасть ефективного захисту потенційно порушеному праву, що є неприпустимим. При цьому, розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення позову не передбачає надання оцінки правомірності дій, рішень чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а спрямований виключно на забезпечення захисту прав, свобод та інтересів позивача на час розгляду справи.

Частиною 1 ст.150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, наявних в справі встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно із ч.1 ст.151 КАС України позов може бути забезпечено:1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно із ч.1 ст. 154 КАС України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 152 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

З аналізу наведених норм вбачається, що обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі й з зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому, ознаки протиправності повинні бути пов`язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

При цьому, забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 3 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч. 7 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, центри надання адміністративних послуг, центри рекрутингу та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

В силу пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

З аналізу наведених приписів слідує, що забезпечення позову здійснюється з метою гарантування виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог та спрямоване на те, щоб не допустити настання незворотних наслідків стосовно відновлення порушеного права.

Суд вважає за необхідне зауважити, що інститут забезпечення позову за своєю сутністю та з урахуванням європейського досвіду є інститутом попереднього судового захисту порушеного права. На цій стадії процесу суд не констатує факт порушення права, однак забезпечує можливість виконання судового рішення, яке може бути прийнято на користь позивача за наслідком розгляду справи.

Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рн/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст. 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (ст. 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (ст. 13) (п. 9 мотивувальної частини рішення).

Європейський суд з прав людини у своєму рішення від 23 січня 2014 року № 19336/04 Справа East/West Alliance Limited проти України вказав, що межі обов`язків за ст. 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за ст. 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (див., серед інших джерел, вищезазначене рішення у справі Аксой проти Туреччини, п. 95, та рішення у справі Кудла проти Польщі [ВП], заява N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI) (п. 227).

Отже, існування інституту забезпечення позову обумовлено потребою в ефективному юридичному захисті прав та інтересів людини; ефективне використання інституту забезпечення позову унеможливить порушення права людини, яке, на думку останньої, є порушеним.

Як вказав представник позивача в заяві про забезпечення позову, у відповідності до витягу з Резерв + ОСОБА_1 , отримав відстрочку на підставі п.9 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», терміном до завершення мобілізації.

Незважаючи на наявність чинної відстрочки, 27 січня 2026 року працівниками Відповідача відносно заявника було незаконно вилучено військовий квиток; здійснено дії, спрямовані на призов (направлення на ВЛК); фактично розпочато процедуру мобілізації всупереч вимогам закону.

При цьому, представник позивача просить суд заборонити будь-якому територіальному та структурному підрозділу Міністерства оборони України здійснювати призов ОСОБА_1 на військову службу по мобілізації до набрання законної сили рішенням суду у справі; зупинити дії наказу Територіального центру комплектування та соціальної підтримки про призов (мобілізацію) ОСОБА_1 до набрання законної рішенням суду у справі; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 повернути ОСОБА_1 незаконно вилучений військовий квиток серії.

Разом з тим, положеннями ст. 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Як видно з матеріалів справи, наказу про призов відповідачем ще не прийнято, але суд роз`яснює представнику позивача, що у розумінні ст.4 КАС України наказ є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію після його виконання, а саме: після призову позивача на військову службу по мобілізації. У той же час, зупинення дії акту індивідуальної дії, дія якого вже вичерпана, є неможливим.

Поряд з цим, суд наголошує, що частину третю статті 151 КАС України доповнено пунктом 10 згідно із Законом України "Про внесення зміни до частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України щодо забезпечення позову у виді зупинення наказу або розпорядження командира (начальника) під час воєнного стану чи в бойовій обстановці" №2359-IX від 08.07.2022, відповідно до якого не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Таким чином, процесуальний закон містить пряму заборону вживати заходи забезпечення позову, шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Так, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан був неодноразово продовжений і триває на момент розгляду цієї заяви.

З огляду на вищевикладене, обраний заявником вид забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 151 КАС України не допускається в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, у спосіб та з підстав, заявлених представником позивача, а тому заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Ба більше, суд вказує, що така умова для забезпечення адміністративного позову, як "наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення", може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Тобто, на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваних дій відповідача. Крім того, встановлення ознак протиправності оскаржуваних наказів відповідача є фактично вирішенням адміністративного спору по суті.

Вживаючи заходи забезпечення позову у вказаний спосіб до встановлення протиправності або правомірності рішень відповідача, суд фактично до вирішення справи по суті усуне всі наслідки, які на підставі оскаржуваних дій були або можуть бути застосовані до позивача, що у даному випадку є неприпустимим, оскільки порушує принцип рівності сторін, регламентований статтею 8 КАС України.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що зазначені заявником підстави для забезпечення позову не можуть бути розцінені в якості передумов для вжиття забезпечувальних заходів, а задоволення заяви про забезпечення позову на підставі викладених обставин буде суперечити вищевказаним принципам адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, дані про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів, на даній стадії розгляду справи суд дійшов висновку, що заява позивача про забезпечення позову є такою, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 150-154,156, 248, 294 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Ухвала з питань забезпечення адміністративного позову може бути оскаржена. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали виготовлено і підписано 10 лютого 2026 року.

Головуючий суддя Подлісна І.М.