Справа № 500/5866/25
Суддя: Грицюк Роман Петрович
Дата ухвалення: 2026-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/5866/25

06 лютого 2026 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі судді Грицюка Р.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, у якому просить скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Тернопільській області 30.03.2025 №0-1918- НОМЕР_1 з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у розмірі 60215,10 грн, №0-1918-UA0079091 з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у розмірі 88426,95 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що зареєстрований як фізична особа - підприємець з 2010 року, здійснює діяльність згідно КВЕД 01.46 Розведення свиней і не був платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

На думку позивача, він є сільськогосподарським товаровиробником та особою, яка веде особисте селянське господарство, і нежитлове приміщення (свинарник) використовується безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Тому вказані будівлі не є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі ПК України). Зазначає, що проходження ним військової служби за призовом під час мобілізації не змінює того, що свинарник використовується позивачем за його призначенням. Тому відповідач протиправно виніс податкове повідомлення-рішення (далі ППР) про визначення (нарахування) позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно (свинарник), відмінне від земельної ділянки.

Ухвалою суду від 14.10.2025 позовну заяву було залишено без руху та надано строк, достатній для усунення недоліків позовної заяви, із зазначенням способу їх усунення.

Ухвалою суду від 12.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Запропоновано відповідачу надати до суду відзив на позов.

У відзиві на позовну заяву від 26.11.2025 відповідач заперечив проти позову і просив у його задоволенні відмовити повністю. Відзив умотивовано тим, що правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати відповідно до пункту «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України є призначення такої будівлі для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а також особа має бути сільськогосподарським товаровиробником і така будівля не передається їх власником в оренду, лізинг, позичку.

Ухвалою суду 02.12.2025 запропоновано ОСОБА_1 надати належним чином засвідчені копії письмових доказів, а саме:

- документи, які підтверджують здійснення позивачем підприємницької/господарської діяльності як сільськогосподарського товаровиробника у 2024 році;

- звітність форми 20-ОПП «Відомості про об`єкти оподаткування» за 2024 рік у разі її подання, якщо ж така звітність не була подана - інформацію щодо причин її не подання.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України, справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Розглянувши матеріали справи, повно і всебічно, з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Згідно з довідкою №11 від 10.01.2025, виданою військовою частиною НОМЕР_2 , ОСОБА_1 призваний по мобілізації у військову частину НОМЕР_2 з 17.11.2024.

Як слідує з довідки від 27.09.2025 №568 ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та ІКС «Податковий блок» за скаржником обліковуються об`єкти нерухомого майна:

нежитлова будівля, будівля свинарника, загальною площею 830,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ;

нежитлова будівля, будівля свинарника, загальною площею 565,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 21.05.2010 по 11.12.2024 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, вид діяльності - 01.46 «Розведення свиней».

07.01.2025 позивачем подана податкова декларація платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2024 рік. У декларації ОСОБА_1 зазначає відсутність доходів від підприємницької діяльності в 2024 році.

Згідно з даними інформаційних систем ДПС зазначені вище нежитлові приміщення не визначені скаржником як об`єкти, що використовуються у господарській діяльності, шляхом подання звітності форми 20-ОПП «Відомості про об`єкти оподаткування».

ГУ ДПС у Тернопільській області в автоматизованому режимі обчислено податок на зазначені об`єкти нерухомого майна за 2024 рік та сформовано ППР від 30.03.2025: №0-1918-UA0079091 на суму 60215,10 грн; №0-1918-UA0079091 на суму 88426,95 грн.

15.07.2025 ОСОБА_1 звертався з скаргою до ДПС України про оскарження вищезазначених ППР.

Рішенням від 18.09.2025 № 27252/6/99-00-06-01-02-06 про результати розгляду скарги Державна податкова служба України залишила без змін податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС У Тернопільській області від 30.03.2025 №0-1918-UA0079091, №0-1918-UA0079091, a скаргу - без задоволення.

У даному рішенні зазначається, що відповідно до даних інформаційних систем ДПС скаржник був зареєстрований фізичною особою - підприємцем і платником єдиного податку. Зідно з податковою декларацією платника єдиного податку за 2024 рік задекларував здійснення діяльності за КВЕД: 01.46 Розведення свиней. Разом з тим, обсяг доходу за зазначений звітний (податковий) період у податковій декларації не задекларований. Також до скарги не додано документів, підтверджуючих здійснення господарської діяльності як сільськогосподарського товаровиробника. Згідно із даними інформаційних систем ДПС зазначені вище нежитлові приміщення не визначені як об`єкти, що використовуються у господарській діяльності, шляхом подання форми 20-ОПП «Відомості про об`єкти оподаткування». Зважаючи на зазначене, відсутні підстави для застосування вимог підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України при нарахуванні податку на зазначені об`єкти нерухомого майні, що обліковуються за скаржником на праві власності.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Тернопільській області від 30.03.2025 №0-1918-UA0079091 з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у розмірі 60215,10 грн, № 0-1918-UA0079091 з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у розмірі 88426,95 грн протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Крім того, позивачем подано пояснення на підтвердження обставин справи та додано до матеріалів справи уточнюючу податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2024 рік, яка отримана Тернопільською державною податковою інспекцією ГУ ДПС у Тернопільській області вхідний №70559 від 26.11.2025, в якій у розділі ІІІ. Показники господарської діяльності для платників єдиного податку другої групи зазначив про сплату щомісячних авансових внесків єдиного податку за кожен квартал 2024 року. Також позивач у рядку за кодом 03 вказав обсяг доходу за звітний (податковий) період відповідно до статті 292 глави І розділу ХІV ПК України 350000 грн.

Також позивач на підтвердження здійснення ним підприємницької діяльності подав накладні від 15.08.2024 та від 24.09.2024 про продаж свиней ФОП ОСОБА_2 .

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що склалися в даній адміністративній справі, суд зазначає наступне.

Пунктом 4.3 статті 4 ПК України передбачено, що податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов`язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів.

При цьому, відповідно до п.4.4 ст.4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Відповідні повноваження, їх розмежування між Верховною Радою та місцевими радами, зокрема, щодо установлення місцевих податків, визначені ст.12 ПК України.

Згідно із ст.8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до пп.10.1 та 10.2 ст.10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Тобто, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені статтею 12 ПК України.

За приписами п.12.3 ст.12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп.12.3.1 п.12.3 ст.12 ПК України).

Підпунктом 12.3.2 пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Відповідно до пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно із пп.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України у разі, якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та або зборів, сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів.

В силу пп.14.1.129-1, 14.1.157 п.14.1 ст.14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Так, податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Згідно із п.58.1 ст.58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян).

За змістом пп.265.1.1 п.265.1 ст.265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

В силу пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом «е» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.

Згідно із статтею 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

Згідно із ч.5 ст.353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Для застосування підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України необхідно обов`язково дотриматися усіх наступних умов:

- об`єкт повинен відноситися до нежитлової нерухомості;

- об`єкт повинен використовуватися суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу;

- суб`єктам господарювання повинен провадити свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.

Відповідачем подано письмові пояснення, в яких зазначено, що позивач був зобов`язаний подати повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою №20-ОП.

Суд звертає увагу на те, що за ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В свою чергу згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 29.09.2023 у справі №200/2859/19-а.

При вирішенні даного спору, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 18.10.2023 у справі №1.380.2019.004162.

У справі Кобець проти України Європейський суд з прав людини, керуючись критерієм доведення поза розумним сумнівом (рішення у справі Авшар проти Туреччини), вказав, що таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Принцип оцінки доказів поза розумним сумнівом полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення (рішення від 14.02.2008 у справі Кобець проти України).

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2023 року у справі №826/5397/18.

В своїй сукупності вказані нормативні положення свідчать, що саме відповідач повинен довести існування юридичного складу обставин, за наявності яких він може, а тому правомірно прийняв спірне рішення.

Всупереч зазначеному контролюючий орган в цій справі зайняв позицію, за змістом якої його роль звелась до прийняття спірного рішення, після чого вже позивач повинен доводити, що підстави для прийняття такого рішення були відсутні, однак такий підхід суперечить вимогам ч.2 ст.77 КАС України. Тим не менш, відповідач обмежився лише автоматичним нарахуванням податку, разом з цим фактично переклав на позивача тягар доведення протиправності такого нарахування, замість виконання власного обов`язку поза розумним сумнівом підтвердити правомірність здійсненого нарахування.

Також суд зауважує, що повнота та всебічність судового розгляду в цій справі не може зводитись до того, що обставини, які відповідач не встановлював та не враховував, будуть вперше встановлені судом і вже виходячи з них суд прийняв би рішення, адже такий підхід суперечить принципу поділу влади і зводився б до того, що в ході судового розгляду саме суд визначає чи існували фактичні підстави для прийняття відповідачем спірного акту (замість перевірки доказів відповідача на підтвердження існування таких обставин).

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення та вчиняє дії.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі № 9901/459/21.

Отже, суд констатує, що приймаючи спірне рішення відповідач діяв необґрунтовано та не з урахуванням усіх обставин, адже відповідач не перевіряв та не встановлював відповідні обставини, питання їх дослідження постало вже в ході судового розгляду.

Крім того, в ході судового розгляду позивачем на підтвердження обставин, додано до матеріалів справи уточнюючу податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2024 рік, яка отримана Тернопільською державною податковою інспекцією ГУ ДПС у Тернопільській області вхідний №70559 від 26.11.2025, в якій у розділі ІІІ. Показники господарської діяльності для платників єдиного податку другої групи зазначив про сплату щомісячних авансових внесків єдиного податку за кожен квартал 2024 року. Також позивач у рядку за кодом 03 вказав обсяг доходу за звітний (податковий) період відповідно до статті 292 глави І розділу ХІV ПК України 350000 грн.

Відповідачем цей доказ не спростовано, змістовних заперечень з цього питання не наведено.

Окрім того, позивач на підтвердження здійснення ним підприємницької діяльності подав накладні від 15.08.2024 та від 24.09.2024 про продаж свиней ФОП ОСОБА_3 і ОСОБА_2 відповідно.

У той же час, відповідачем не встановлено чи об`єкт нежитлової нерухомості використовувався суб`єктом господарювання, позивачем у справі, в період, за який нараховане податкове зобов`язання, а також не надано будь-яких доказів на спростування долучених позивачем письмових доказів - накладних від 15.08.2024 та від 24.09.2024 про продаж свиней ФОП ОСОБА_3 і ОСОБА_2 відповідно.

Аналогічне правозастосування здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 15.10.2024 у справі №160/7227/24, у постанові від 29.05.2025 у справі №160/7228/24.

Посилання відповідача на не подання позивачем повідомлень за формою №20-ОПП щодо об`єктів через які провадиться діяльність, в контексті спірних відносин, суд визнає безпідставними. Так, хоча повідомлення за формою №20-ОПП і є складовою облікових даних платника податків, оскільки стосується об`єктів оподаткування та/або об`єктів, пов`язаних з оподаткування або через які провадиться діяльність, щодо яких здійснюється податковий контроль, але податкове законодавство не визначає такі підстави для донарахування податку на нерухоме майно, як не подання повідомлення за формою 20-ОПП. Неподання повідомлення з формою №20-ОПП може бути підставою для застосування до платника штрафних санкцій відповідно до положень ст.117 ПК України, а не підставою для визначення податку на нерухоме майно.

Ця обставина є самодостатньою підставою для задоволення позову.

Аналогічне правозастосування здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постановах від 22.10.2024 у справі №160/7237/24, від 15.10.2024 у справі №160/17836/24.

Згідно із п.4.1 ст.4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах: зокрема презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

При вирішені спору, суд керується правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17, від 17.03.2020 у справі № 300/261/19, від 06.04.2020 у справі № 420/879/19, від 17.07.2020 у справі № 440/937/19, від 21.10.2020 у справі № 806/2686/18, від 24.12.2020 у справі №160/9721/18, від 31.10.2023 у справі № 160/11472/19.

За вказаних обставин, позовна заява підлягає задоволенню, оскільки відповідачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами правомірність прийняття податкових повідомлень-рішень від 30.03.2025 № 0-1918-UA0079091 та № 0-1918-UA0079091, а тому останні є протиправними та підлягають скасуванню.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Частиною 1 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з викладених вище підстав.

Щодо сплаченого позивачем судового збору за подання позову, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1486,50 грн.

Отже, оскільки позовну заяву задоволено, сплачений судовий збір у розмірі 1486,50 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 8, 9, 72, 77, 132, 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області ро визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС України у Тернопільській області від 30.03.2025 № 0-1918-UA0079091, № 0-1918-UA0079091

Стягнути на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1486 грн 50 коп за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС України у Тернопільській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2026 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач:

- Головне управління ДПС у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Білецька, 1, м. Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46003 ).

Головуючий суддя Грицюк Р.П.