Справа № 380/2389/25
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2026-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 рокуЛьвівСправа № 380/2389/25 пров. № А/857/24388/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Носа С.П.;

суддів: Гуляка В.В., Ільчишин Н.В.;

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 травня 2025 року у справі № 380/2389/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

суддя у І інстанції Ланкевич А.З.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася у Львівський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач 2) в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №90 від 06.11.2024 року, яким відмовлено позивачу у переведенні із пенсії по віку на загальних підставах на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII та ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до стажу роботи позивача, який дає право на призначення пенсії державного службовця, відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII, Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII стаж роботи позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посадах спеціалістів у органах податкової служби (інспекції, адміністрації) ДФС, Міндоходів України за період з 15.12.1993 року по день подання позову по 24.01.2025 року, зокрема:

1) з 15.12.1993 року по 10.02.1997 року в Державній податковій інспекції по Саксаганському районі м.Кривий Ріг, а саме з:

15.12.1993 року на посаді державного податкового інспектора відділу обліку та звітності;

01.08.1994 року на посаді старшого державного податкового інспектора;

13.10.1994 року на посаді головного державного податкового інспектора;

24.07.1996 року на посаді головного державного інспектора відділу організації та

впровадження державного реєстру фізичних осіб платників податків;

25.01.1997 року на посаді начальника відділу державного реєстру фізичних осіб;

2) з 04.03.1997 року по 23.12.2012 року та з 16.11.2012 року по 01.06.2017 року у ДПА (ДП) у Франківському районі м.Львова, а саме з:

04.03.1997 року на посаді старшого державного ревізора-інспектора відділу

документальних перевірок фізичних осіб ДПА у Франківському районі м.Львова;

16.02.1998 року на посаді старшого державного ревізора-інспектора відділу документальних перевірок фізичних осіб в ДПІ у Франківському районі м. Львова;

18.01.1999 року на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора цього ж відділу постійно;

12.10.2005 року на посаді старшого державного податкового ревізор-інспектора відділу перевірки відшкодування ПДВ управління контрольно-перевірочної роботи;

07.11.2005 року на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу контрольно-перевірочної роботи;

09.10.2006 року на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора сектору перевірки відшкодування ПДВ відділу контрольно-перевірочної роботи;

23.02.2007 року на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок відшкодування ПДВ управління аудиту юридичних осіб;

07.05.2008 року на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора у відділі контролю за відшкодуванням ПДВ управління податкового контролю юридичних осіб;

09.10.2009 року на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора у відділі перевірок ризикових операцій управління податкового контролю юридичних осіб;

23.03.2012 року звільнена із займаної посади у зв?язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності за п.1 ст.40 КЗпП України;

16.11.2012 року на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора сектору контролю за правомірністю бюджетного відшкодування податку на додану вартість управління оподаткування юридичних осіб;

27.12.2012 року переведена на посаду старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу податкового контролю фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб;

19.02.2013 року на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора контролю за правомірністю бюджетного відшкодування податку на додану вартість управління оподаткування юридичних осіб;

01.07.2013 року на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за декларуванням податку на додану вартість управління оподаткування та контролю об?єктів і операцій у ДПІ у Франківському районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області ;

20.01.2014 року на посаді старшого державного ревізора-інспектора відділу перевірок з окремих питань управління податкового аудиту ДПІ у Франківському районі м.Львова Головного управління ДПС у Львівській області;

05.02.2015 року на посаді старшого державного ревізора-інспектора відділу перевірок з окремих питань управління податкового аудиту;

16.03.2015 року на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податку на прибуток управління оподаткування юридичних осіб ;

01.02.2016 року на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток управління податків і зборів з юридичних осіб;

28.04.2016 року на посаді головного державного ревізора-інспектора сектору податків і зборів з юридичних осіб Франківського відділення Залізничної ДПІ Головного управління ДФС у Львівській області;

3) з 02.06.2017 року по 24.01.2025 року в Головному управлінні ДФС (ДПС) у Львівській області:

02.06.2017 року на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування та камеральних перевірок податкової звітності з податку на прибуток управління податків і зборів з юридичних осіб Головного управління ДФС у Львівській області ;

05.09.2018 року на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток управління податків і зборів з юридичних осіб;

02.10.2019 року на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток управління податків і зборів юридичних осіб Головного управління ДПС у Львівській області;

16.09.2020 року на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток управління податкового адміністрування;

22.12.2020 року на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток, неприбуткових установ і організацій та спрощеної системи оподаткування управління з питань виявлення та опрацювання податкових ризиків;

21.10.2021 року на посаді головного державного інспектора відділу адміністрування податку на прибуток неприбуткових установ і організацій та спрощеної системи оподаткування управління з питань виявлення та опрацювання податкових ризиків;

05.09.2022 року на посаді головного державного інспектора відділу розгляду звернень управління оподаткування юридичних осіб;

12.12.2024 року на посаді головного державного інспектора відділу аналітичної роботи управління оподаткування юридичних осіб, де і працює по день подання позову;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області перевести позивача з пенсії по віку на загальних підставах на пенсію державного службовця за віком відповідно до п.12 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII з 30.10.2024 року - часу подання заяви, зареєстрованої за №8668 та доданими до неї документами, в тому числі і довідками, виданими позивачу Головного управління ДПС у Львівській області 30.10.2024 року: №628-13-01-10-00-11; №629-13-01-10-00-11; №92-13-01-10-21.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 06.11.2024 року №90. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу державної служби періоди її роботи на посадах в органах державної податкової служби, а саме: з 15.12.1993 року по 10.02.1997 року, з 04.03.1997 року по 23.03.2012 року та з 16.11.2012 року по 30.10.2024 року (включно), згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-ХІІ «Про державну службу», пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу», з 30.10.2024 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 1 оскаржив його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 ,, ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з травня 2024 року.

Згідно записів у трудовій книжці від 30.09.1985 року серії НОМЕР_1 судом встановлено, що вона містить такі записи про роботу позивача, зокрема: з 15.12.1993 року по 10.02.1997 року в Державній податковій інспекції по Саксаганському районі м.Кривий Ріг; з 04.03.1997 року по 23.03.2012 року та з 16.11.2012 року по 01.06.2017 року у ДПА (ДПІ) у Франківському районі м.Львова; з 02.06.2017 року по теперішній час в Головному управлінні ДФС (ДПС) у Львівській області.

У трудовій книжці позивача також містяться такі записи: 21.04.1994 року прийняла присягу державного службовця; 31.07.1995 року присвоєно спеціальне звання Інспектор податкової служби ІІІ рангу; 16.06.1998 року присвоєно спеціальне звання Інспектор податкової служби ІІ рангу; 01.07.2013 року присвоєно 13 ранг державного службовця; 01.01.2014 року присвоєно спеціальне звання Інспектор податкової та митної справи ІІ рангу; 19.01.2016 року присвоєно спеціальне звання Інспектор податкової та митної справи І рангу; 05.05.2018 року присвоєно спеціальне звання Радник податкової та митної справи ІІІ рангу; 02.10.2019 року присвоєно 6 ранг державного службовця. 30.10.2024 року позивач звернулася до відповідача із заявою про переведення її з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-ХІІ «Про державну службу».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 06.11.2024 року №90 відмовлено позивачу у переході на пенсію державного службовця, посилаючись на відсутність необхідного стажу роботи. Зокрема, вказано, що в результаті розгляду матеріалів електронної пенсійної справи встановлено, що згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 30.09.1985 року, заявниця працювала в Державній податковій інспекції з 15.12.1993 року по 23.03.2012 року та з 16.11.2012 року по теперішній час. Посадовим особам контролюючих органів згідно ст.343.1 Податкового кодексу України присвоюються спеціальні звання (відповідно до записів трудової книжки заявниці присвоєно звання «Інспектор податкової служби ІІ рангу», «Радник податкової та митної справи ІІ рангу») і, відповідно посади, які заявниця займала з 15.12.1993 року, не належать до посад, віднесених до категорії посад державної служби, визначених ст.25 Закону №3723 та актами Кабінету Міністрів України. Враховуючи вищевикладене, у гр. ОСОБА_1 відсутні підстави для переведення на пенсію про державну службу відповідно до Закопу України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VII із урахуванням довідок про заробітну плату №92-13-01-10-21 від 23.02.2024 року; №628-13-01-10-00-11 від 30.10.2024 року та №4629-13-01-10-00-11 від 30.10.2024 року.

Позивач не погоджуючись з таким рішенням відповідача, звернулась до суду з даним позовом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюються Законами України «Про пенсійне забезпечення» від 095.11.1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Згідно ч.1 ст.4 Закону №1058-IV, законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Умови пенсійного забезпечення державних службовців у період до 01.05.2016 року визначалися Законом України від 16.12.1993 року №3723-ХІІ «Про державну службу» (далі Закон №3723-ХІІ).

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону №3723-XI, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

До 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016 року правове регулювання спірних правовідносин зазнало змін.

Зокрема, відповідно до ст.90 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII), пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п.2 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон №3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до п.10 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення згаданого Закону, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно п.12 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII, для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Отже, зазначеними положеннями Закону №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 року певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 року на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Обов`язковою умовою для збереження в особи права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 згаданого Закону і п.п.10, 12 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Після 01.05.2016 року (дата набрання чинності Законом №889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.п.10, 12 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII та мають передбачені ч.1 ст.37 Закону №3723-ХІІ вік та страховий стаж.

Аналогічна правова позиція відображена у рішенні Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 04.04.2018 року у зразковій справі №822/524/18 та у постановах від 26.06.2018 року у справі №676/4235/17, від 10.04.2019 року у справі №607/2474/17.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV.

За результатами розгляду заяви позивача про переведення її з пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV на пенсію за віком відповідно до Закону №889-VIII, відповідачем, Головним управлінням Пенсійного фонду в Закарпатській області, прийнято рішення від 06.11.2024 року №90, яким відмовлено у переведенні на інший вид пенсії, мотивуючи тим, що періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, у період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, не враховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Як вбачається з копії трудової книжки від 30.09.1985 року серії НОМЕР_1 , позивач у період з 15.12.1993 року по 10.02.1997 року, з 04.03.1997 року по 23.03.2012 року та з 16.11.2012 року по дату звернення до суду з даним позовом (понад 20 років) працювала та продовжує працювати на різних посадах в органах державної податкової служби.

Згідно частини 1 ст.25 Закону №3723-XII визначено класифікацію посад державних службовців, основними критеріями якої є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу.

Частиною 2 цієї ж статті установлено сім категорій посад державних службовців.

Відповідно до ч.3 ст.25 Закон №3723-XII віднесення існуючих посад державних службовців, не перелічених у цій статті, також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним державним органом.

Згідно ч.17 ст.37 Закону №3723-ХІІ визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року №283 затверджено Порядок обчислення стажу державної служби (діяв до набрання законної сили Законом України №889-VIII), яким визначено посади і ранги, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби (Порядок №283).

Відповідно до п.2 Порядку №283, до стажу державної служби зараховується робота (служба), серед іншого, на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Згідно п.4 Порядку №283, документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.

Відповідно до п.5 Порядку №283, обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.

Порядок №283 втратив чинність 01.05.2016 року у зв`язку із затвердженням постановою Кабінету Міністрів України 25.03.2016 року №229 нового Порядку обчислення стажу державної служби (далі - Порядок №229).

Верховним Судом України була уже сформульовано правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 08.10.2013 року (справа №21-275а13) виснував, що аналіз положень ст.37 Закону №3723-XII, Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04.12.1990 року №509-ХІІ дає підстави для висновку, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ.

Згідно ст.344 Податкового кодексу України, пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому, період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Відповідно до статті 343 Податкового кодексу України посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються, зокрема, такі спеціальні звання: інспектор податкової служби I рангу; інспектор податкової служби II рангу; інспектор податкової служби III рангу.

Законодавством, яке діяло в період роботи (служби) позивача та яке діє на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ.

Вказане підтверджується також положенням п.7 ч.2 ст.46 Закону №889-VIII, згідно з яким до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Пунктом 8 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII встановлено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Ці положення знайшли своє повторення у п.п.4, 6 Порядку №229.

Відтак, і Порядком №283, чинним до 01.05.2016 року, і діючим Порядком №229, передбачено зарахування до стажу державної служби часу перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Таким чином, посадові особи податкових органів, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».

Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постанові від 03.07.2018 року (справа №586/965/16-а).

Отже, оскільки на час звернення до відповідача із заявою про перехід на пенсію держаного службовця позивач досягла пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VІІІ займала посаду державної служби та мала більш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, та мала необхідний страховий стаж, суд приходить висновку, що позивач набула право на призначення пенсії відповідно до положень Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ та п.п.10, 12 Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу».

Спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 06.11.2024 року №90 про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Питання щодо порядку переведення (переходу) з одного виду пенсії на інший та питання призначення пенсії неодноразово було проаналізовано у постанові Верховного Суду України від 31.03.2015 року у справі №21-612а14, постановах Верховного Суду від 23.10.2018 року у справі №317/4184/16-а; від 17.05.2019 року у справі №511/777/17; від 11.07.2019 року у справі №264/6292/16-а; від 10.10.2019 року у справі №520/7533/17; від 13.02.2020 року у справі №263/3478/17; від 17.07.2020 року у справі №335/13894/16-а, в яких суди дійшли висновку, що, якщо особа отримувала пенсію на підставі одного закону (наприклад, Закону України «Про прокуратуру») та виявила бажання перейти на пенсію за іншим законом (наприклад, на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), зазначені правовідносини слід розцінювати як нове призначення пенсії. У іншому ж випадку, якщо такий перехід відбувся в рамках одного закону - Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», вказані правовідносини є переведенням на пенсію в рамках одного закону.

Станом на дату виникнення спірних правовідносин позивач отримує пенсію за віком, яка їй обчислюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач має право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ.

Правовідносини щодо переходу позивача із пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію державного службовця по Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ розцінюються відповідно до положень чинного законодавства та усталеної судової практики як призначення нового виду пенсії.

Відповідно до частини 3 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Згідно з ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 04.09.2021 року у справі №320/5007/20, від 23.12.2021 року у справі №480/4737/19 та від 22.06.2023 року у справі №480/4288/21.

Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, відмовляючи позивачеві у призначенні пенсії державного службовця, виходив з того, що у неї відсутній спеціальний стаж державної служби, передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII.

Відповідачем, як органом, що призначає пенсії, не вимагалось дооформлення поданих позивачем документів для призначення пенсії, у тому числі заяви про призначення пенсії, чи подання додаткових документів.

Позивачем, як суб`єктом звернення, було дотримано всіх визначених законом умов для призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ та п.п.10, 12 Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу».

Згідно п.4 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року №622 (далі Порядок №622), пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права.

Таким чином, враховуючи вищенаведене та те, що позивачем виконано всі умови, визначені Законами України «Про державну службу», а тому, в силу вимог ст.ст.5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою ефективного захисту її порушених прав, слід зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-ХІІ «Про державну службу», п.п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу», а саме з 30.10.2024 року.

Згідно з п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

У цій справі для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, рішенням якого відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії державного службовця.

Тому, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу вказаного виду пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення ОСОБА_1 пенсії за її заявою від 30.10.2024 року, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 08.02.2024 року у справі №500/1216/23 та від 09.07.2024 року у справі №240/16372/23, який в силу приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються судом під час вирішення цього спору.

Стосовно вимог позивача щодо призначення їй пенсії з урахуванням складових заробітної плати, наведених у довідках від 30.10.2024 року: №628-13-01-10-00-11, №629-13-01-10-00-11 та №92-13-01-10-21, суд зазначає таке.

Спірні правовідносини виникли щодо права позивача на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ з урахуванням п.п.10, 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII. При цьому, призначення позивачеві цього виду пенсії відповідач ще не здійснив та, відповідно, оцінку вказаним довідкам ще не надав.

Судовому ж захисту, відповідно до положень ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягають лише порушені права та інтереси особи. Водночас захист права на майбутнє законодавством не передбачений.

Відтак, зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з їх передчасністю.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 12.09.2023 року по справі №560/8328/22.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 травня 2025 року у справі № 380/2389/25 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин