Справа № 140/3215/24
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2026-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року ЛуцькСправа № 140/3215/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Валюха В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі ВЧ НОМЕР_1 ; 7 ПЗ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом начальника 7 ПЗ від 14.07.2020 № 246-ос старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонного контролю 1 категорії старшого механіка 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип Б), звільнено з військової служби в запас на підставі підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 56 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2233-ХІІ) (а. с. 9), а наказом начальника 7 ПЗ від 01.08.2020 № 289-ос позивача виключено із списків особового складу загону та усіх видів забезпечення, з 01.08.2020.

Проте, під час проходження служби відповідач не виплатив позивачу належне грошове забезпечення, а здійснив його виплату лише 25.02.2024, на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 у справі № 140/7993/23.

Позивач вказує, що відповідачем було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) та відповідно до статті 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Позивач просить визнати протиправною бездіяльність 7 ПЗ щодо не нарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 02.08.2020 по 01.02.2021 (включно) та стягнути з відповідача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 02.08.2020 по 01.02.2021 (включно) в розмірі 84364 грн.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а. с. 25).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву (а. с. 28-33) відповідач позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні у зв`язку з тим, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Крім того, звертає увагу, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 у справі № 380/9293/20, за період з 02.08.2020 по день фактичного розрахунку 20.09.2020 в червні 2021 року відповідач виплатив позивачу 22325,50 грн середнього заробітку.

30.10.2024 суд постановив ухвалу про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції № 440/6856/22 за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а. с. 44-45).

Ухвалою суду від 20.10.2025 провадження у цій справі було поновлено (а. с. 57-58).

В додатково поданому до суду 07.11.2025 відзиві на позовну заяву (а. с. 61-65) відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 10.02.2026 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду (а. с. 70-71).

Інших заяв по суті справи чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що наказом начальника 7 ПЗ від 14.07.2020 № 246-ос старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонного контролю 1 категорії старшого механіка 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип Б), звільнено з військової служби в запас на підставі підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 56 Закону № 2233-ХІІ (а. с. 9), а наказом начальника 7 ПЗ від 01.08.2020 № 289-ос позивача виключено із списків особового складу загону та усіх видів забезпечення, з 01.08.2020 (а. с. 9).

Зі змісту вказаних наказів убачається, що позивачу ОСОБА_1 при звільненні належить виплатити, зокрема, грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 рік тривалістю 6 календарних днів, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, за 2015 - 2020 роки тривалістю 84 календарні дні, грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 28 повних календарних років.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15.03.2023 (залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2023) у справі № 140/7991/22 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у 2016-2017 роках та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінетів Міністрів України від 22.09.2010 №889 за період з січня 2016 року по лютий 2018 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у 2016-2017 роках та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінетів Міністрів України від 22.09.2010 №889 за період з січня 2016 року по лютий 2018 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення. Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01.01.2015 по день фактичної виплати індексації 19.08.2020. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01.01.2015 по день фактичної виплати індексації 19.08.2020 (а. с. 51-55).

30.11.2023 на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 56161,48 грн, нараховані на виконання вказаного рішення суду, що підтверджується випискою по картці (а. с. 56).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 (залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.12.2023) у справі № 140/7993/22 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 , які полягають у застосуванні із 29.01.2020 розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 29.01.2020 грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а. с. 48-50).

25.02.2024 на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 61917,43 грн, нараховані на виконання вказаного рішення суду, що підтверджується випискою по картці (а. с. 7).

Судом, на підставі відзиву на позовну заяву та відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, також встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 (залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2021) у справі № 380/9293/20 зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 02.08.2020 по день фактичного розрахунку 20.09.2020 (включно). На виконання зазначеного рішення суду, в червні 2021 року відповідач виплатив позивачу 22325,50 грн середнього заробітку. Позивач вказані фактичні обставини не заперечив та не спростував.

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зміст спірних правовідносин, які склались у цій справі, зводиться до питання щодо розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби. При цьому, виплату позивачу грошового забезпечення при звільненні з військової служби у повному розмірі проведено не було, між сторонами виник спір про розмір належних позивачу сум при звільненні, внаслідок чого спір було вирішено на користь позивача (рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15.03.2023 у справі № 140/7991/21, від 14.07.2023 у справі №140/7993/22). З дня звільнення позивача з військової служби 01.08.2020, ВЧ НОМЕР_1 здійснила належні донарахування та виплату грошового забезпечення на виконання судових рішень в загальній сумі 118078,91 грн, а остаточний розрахунок проведено лише 25.02.2024.

При вирішенні спору суд, в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 120/2617/20-а, які полягають у такому.

Положення частини першої і частини другої статті 117 КЗпП України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, при цьому істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.

Дійсно, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Таким чином, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що оскільки при звільненні 01.08.2020 позивачу не виплачене належне грошове забезпечення, а остаточний розрахунок проведений лише 25.02.2024, то це є порушенням статті 116 КЗпП України та відповідно до статті 117 цього Кодексу - підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки.

19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі Закон № 2352-IX), яким внесені зміни до КЗпП України, частину першу та другу статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ 19.07.2022 положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-ІХ. Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України (у редакції Закону № 3248-IV), та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ), то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції Закону № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-ІХ, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 погодилася з доводами колегії суддів Касаційного цивільного суду щодо наявності підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та вважала за необхідне сформулювати такий правовий висновок.

Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-ІХ, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 визначив формулу, за якою необхідно обраховувати розмір належного до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З урахуванням формули, визначеної у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, при розгляді цієї справи необхідно встановити: розмір належних позивачеві при звільненні виплат; розмір виплат на виконання рішення суду; розмір середньоденного грошового забезпечення позивача.

Крім того, Верховний Суд у постановах від 13.04.2023 у справі № 757/30991/18-а, від 12.10.2023 у справі № 160/21190/21, від 15.02.2024 у справі № 520/27906/21, від 17.04.2024 у справі № 300/3779/23 підкреслював, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог. Цей принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29.05.2018 у справі № 800/341/17 та від 12.11.2019 у справі № 9901/21/19 зазначила, що принцип диспозитивності знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, якою визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У постанові від 22.02.2024 у справі № 990/150/23 Велика Палата Верховного Суду нагадала усталені підходи, сформовані судовою практикою, що за змістом зазначеної норми це право [вийти за межі позовних вимог] суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно, право особи звернутися до суду із самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Відхилення від такого правила є можливим лише задля ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №757/30991/18-а, від 12.10.2023 у справі №160/21190/21, від 17.04.2024 у справі №300/3779/23, від 15.02.2024 у справі №520/27906/21).

Наведені висновки були підтримані Верховним Судом у постановах від 18.12.2025 у справі №160/27036/23, від 05.02.2026 у справі № 140/11528/21.

При вирішенні спору суд враховує, що позовні вимоги про стяґнення середнього грошового забезпечення заявлені позивачем лише за період з 02.08.2020 по 01.02.2021 включно. Суд не вбачає підстав для виходу у цій справі за межі позовних вимог та вирішувати питання про стягнення середнього грошового забезпечення за період після 01.02.2021.

З матеріалів справи видно, що остаточний розрахунок з позивачем мав бути проведений 01.08.2020 (в день звільнення), натомість належні до виплати суми в розмірі 56161,48 грн були виплачені 30.11.2023, а в розмірі 61917,43 грн 25.02.2024.

Враховуючи архівну відомість з січня 2020 року по грудень 2020 року (а. с. 11 зворот), а також рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі №140/7993/22, за червень-липень 2020 року (за два останні повні місяці перед звільненням з військової служби) грошове забезпечення, яке підлягає включенню до розрахунку середнього заробітку, становить 27984,81 грн та визначено судом таким чином:

- 17252,72 грн за червень 2020 року, за займаною посадою інспектор прикордонного контролю 1 категорії: посадовий оклад у розмірі 3783,60 грн (2102,00 грн прожитковий мінімум на 01.01.2020 х 1,8 тарифний коефіцієнт за 9 тарифним розрядом (оскільки, згідно із додатком 1 до Постанови № 704, тарифному розряду 9 відповідає тарифний коефіцієнт 1,8) = 3 783,60 грн); оклад за військовим званням «старший прапорщик» у розмірі 1219,16 грн (2102,00 грн прожитковий мінімум станом на 01.01.2020 х 0,58 тарифний коефіцієнт (оскільки, згідно із додатком 14 до Постанови № 704, військовому званню «старший прапорщик» відповідає тарифний коефіцієнт 0,58) = 1 219,16 грн); надбавка за вислугу років 50% (ПО + ОВЗ) у розмірі 2501,38 грн (50% від суми (3783,60+1219,16) =2501,38 грн); надбавка за особливості проходження служби 40% (ПО+ОВЗ+вислуга років) 3001,66 грн (40% від суми (3783,60+1219,16+2501,38) = 3001,66 грн); премія від окладу 125% (ПО) 4729,50 грн, винагорода за бойове чергування 950,40 грн, індексація - 433,02 грн, додаткова премія 634,00 грн;

- 10732,09 грн за липень 2020 року, за займаною посадою інспектор прикордонного контролю 1 категорії: посадовий оклад у розмірі 3783,60 грн (2102,00 грн прожитковий мінімум на 01.01.2020 х 1,8 тарифний коефіцієнт за 9 тарифним розрядом (оскільки, згідно із додатком 1 до Постанови № 704, тарифному розряду 9 відповідає тарифний коефіцієнт 1,8) = 3 783,60 грн); оклад за військовим званням «старший прапорщик» у розмірі 1219,16 грн (2102,00 грн прожитковий мінімум станом на 01.01.2020 х 0,58 тарифний коефіцієнт (оскільки, згідно із додатком 14 до Постанови № 704, військовому званню «старший прапорщик» відповідає тарифний коефіцієнт 0,58) = 1 219,16 грн); надбавка за вислугу років 50% (ПО + ОВЗ) у розмірі 2501,38 грн (50% від суми (3783,60+1219,16) = 2501,38 грн); надбавка за особливості проходження служби 40% (ПО+ОВЗ+вислуга років) 3001,66 грн (40% від суми (3783,60+1219,16+2501,38) = 3001,66 грн); індексація 226,29 грн.

Виходячи з цього, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 458,77 грн (27984,81 грн / 61 - кількість календарних днів у червні-липні 2020 року = 458,77 грн).

Зі змісту наказів від 14.07.2020 №246-ос та від 01.08.2020 №269-ос убачається, що позивачу ОСОБА_1 при звільненні належало до виплати також: грошова компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 рік тривалістю 6 календарних днів; грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015 - 2020 роки тривалістю 84 календарні дні; грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 28 повних календарних років.

Згідно із архівною відомістю з січня 2020 року по грудень 2020 року (а. с. 11 зворот) у серпні - вересні 2020 року при звільненні позивачу виплачені кошти в загальному розмірі 326328,54 грн, в т. ч. виплати, зазначені в наказах від 14.07.2020 №246-ос та від 01.08.2020 №269-ос: компенсація за невикористані дні відпустки в сумі 38976,59 грн, одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 194234,75 грн.

Тобто, у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 444407,45 грн, з яких: 326328,54 грн виплачені у серпні-вересні 2020 року відповідно до архівної відомості, що становить 73,43%; грошове забезпечення в сумі 118078,91 грн (право на отримання якого встановлено рішеннями Волинського окружного адміністративного суду від 15.03.2023 у справі №140/7991/22, від 14.07.2023 у справі №140/7993/22), що становить 26,57 %.

Водночас, суд також враховує, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 (залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2021) у справі № 380/9293/20 в червні 2021 року відповідач виплатив позивачу 22325,50 грн середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 02.08.2020 по день фактичного розрахунку 20.09.2020 (включно).

Отже, на думку суду, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 у справі № 380/9293/20, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середнє грошове забезпечення за період з 21.09.2020 по 01.02.2021.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2020 по 01.02.2021 складає 61475,18 грн (458,77 грн х 134 дні).

Оскільки розмір недоотриманих позивачем при звільненні сум становить 26,57 % від суми, що підлягала виплаті, тому, виходячи з принципу пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь за період з 21.09.2020 по 01.02.2021 коштів в сумі 16333,95 грн як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (обчисленого як 26,57 % від 61475,18 грн). Указаний розрахунок відповідає висновкам Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеним у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, які у подальшому підтримані Верховним Судом у справах № 520/899/21, № 420/20192/21, № 560/13719/21 та інших.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, керуючись повноваженнями, наданими частиною другою статті 245 КАС України, з наведених вище мотивів та підстав позовні вимоги необхідно задовольнити частково у спосіб прийняття судом рішення про визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 21.09.2020 по 01.02.2021 та стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2020 по 01.02.2021 в сумі 16333,95 грн, та про відмову у задоволенні решти позовних вимог (про стягнення середнього грошового забезпечення за період з 02.08.2020 по 20.09.2020, оскільки за вказаний період середнє грошове забезпечення уже виплачено позивачу на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 у справі № 380/9293/20, та про стягнення середнього грошового забезпечення без урахування принципу пропорційності).

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 21.09.2020 по 01.02.2021.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 21.09.2020 по 01.02.2021 в сумі 16333 гривень 95 копійок (шістнадцять тисяч триста тридцять три гривні дев`яносто п`ять копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М. Валюх