Справа № 331/3068/23
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2026-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 січня 2026 року м.Дніпросправа № 331/3068/23 ЗП/280/172/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у справі № 331/3068/23 (ЗП/280/172/25) (суддя Бойченко Ю.П.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Пенсійного фонду України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області від 22.04.2023 № 193-к за підписом Голови Комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області Сударикова Ігоря Юрійовича, яким вирішено звільнити ОСОБА_1 22 квітня 2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області або на іншій рівнозначній посаді;

- стягнути з Фонду соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач обіймав посаду начальника відділу внутрішнього аудиту Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, з якої був звільнений 22.04.2023 наказом у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). За наявності інших робочих місць, посад, штатних одиниць тощо, що утворилися в процесі реорганізації Фонду соціального страхування України, позивачу як працівнику, який підпадав під скорочення чисельності та/або штату працівників, у зв`язку із реорганізацією роботодавця, не запропоновано переведення на іншу вакантну посаду, наявну у роботодавця. Звертає увагу, що Фонд соціального страхування України не ліквідувався, а реорганізувався шляхом приєднання до Пенсійного фонду України. В свою чергу, до Пенсійного фонду України як правонаступника Фонд соціального страхування України переходять всі права й обов`язки, в тому числі трудові. Натомість позивачу у передбачений законом спосіб не запропоновано переведення (зайняття) вакантних посад в Пенсійному фонді України (його територіальних органах, відокремлених підрозділах). Отже, при звільненні позивача з роботи порушено вимоги статей 40, 49-2 КЗпП України.

17.03.2025 від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій заявник, крім іншого, просив суд задовольнити позовні вимоги у справі № 331/3068/23 в наступній редакції:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області від 22.04.2023 № 193-к за підписом Голови Комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області Сударикова Ігоря Юрійовича, яким вирішено звільнити ОСОБА_1 22 квітня 2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України;

- поновити з 22.04.2023 ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, як правонаступнику Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, як правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 22.04.2023 по дату поновлення позивача на посаді, виходячи з розрахунку 1 503,72 грн середньоденної заробітної плати позивача.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Із рішенням суду не погодився позивач, ним була подана апеляційна скарга. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи та неналежну оцінку доказів, позивач просить рішення суду першої інстанції у даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги позивач зазначає, що суд не надав належної оцінки його доводам та не врахував, що в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Запорізькій області протягом періоду часу з моменту попередження позивача про наступне звільнення до моменту його звільнення існували 75 вакантних посад, що підтверджується інформацією, наданою ГУ ПФУ у Запорізькій області у відповідь на адвокатський запит. При цьому, жодну з них позивачу не було запропоновано зайняти, серед вакантних посад - 17 посади не державної служби.

Тобто, за наявності інших робочих місць, посад, штатних одиниць, що утворилися в процесі реорганізації Фонду соціального страхування України на підставі редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21.09.2022 № 2620-IX, позивачу не було запропоновано зайняти жодну з вакантних посад.

Позивач наполягає, що до відповідача-правонаступника перейшли як функції та повноваження, що виконувалися управлінням ВДФССУ у Запорізькій області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється. Дія трудового договору продовжується, в тому числі, у разі реорганізації роботодавця, зокрема приєднання такого до

іншого підприємства, установи, організації, що супроводжується обов`язком роботодавця запропонувати та перевести, за умови згоди працівника, на іншу роботу в підприємстві, що є правонаступником роботодавця.

Відповідачами були подані письмові відзиви на апеляційну скаргу позивача. У їх відзивах зазначено, що вони погоджуються з висновками суду першої інстанції, вважають, що суд повно встановив обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального права. Просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі звертають увагу суду, що обґрунтовуючи апеляційну скаргу наявністю вакантних посад в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, позивач не враховує той факт, що правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області (далі УВД ФССУ у Запорізькій області) є Пенсійний фонд України, що підтверджується відомостями в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. При цьому, Пенсійний фонд України та Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області є різними самостійними юридичними особами з різною компетенцією та юрисдикцією.

Оскільки правонаступником УВД ФССУ у Запорізькій області є Пенсійний фонд України, то будь-які посилання на штатну структуру Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, вакантні посади в цьому управлінні, як на обґрунтування позовних вимог щодо можливості переведення позивача до правонаступника, є безпідставним, а такі докази є неналежними.

Прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях. Законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в новоутвореному державному органі.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 01.04.2019 працював на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області.

Відповідно до Закону України від 21.09.2022 № 2620-IX Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, який набрав чинності з 01.01.2023, припинено діяльність Фонду соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року.

До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 24.05.2023 внесено запис № 021042745 про державну реєстрацію припинення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Запорізькій області (). Правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Запорізькій області є Пенсійний фонд України ().

При цьому відбулось скорочення усього штату та усієї чисельності працівників, визначених штатними розписами Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві з 18.04.2023, у тому числі й посади, яку обіймав позивач.

Відповідно до попередження про наступне звільнення від 17.01.2023, позивача попереджено про звільнення з 22.04.2023 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням посади. Також в цьому попередженні позивача повідомлено, що згідно з нормами чинного законодавства України та роз`ясненнями Міністерства економіки України від 13.01.2023 не передбачено можливості переведення працівника, який працює за трудовим договором, на посаду державної служби до органу, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації.

Наказом від 22.04.2023 № 193-к ОСОБА_1 звільнено з 22.04.2023 з посади начальника відділу внутрішнього аудиту Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Не погоджуючись з наказом про звільнення, ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, прийшов до висновку, що чинним законодавством України не передбачено можливості переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія загальних норм трудового права, на посаду державної служби, на яку поширюється дія спеціальних норм права. За таких умов, переведення працівників ФСС України на посади державної служби у Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечить вимогам Закону № 889-ХІІ.

Позивач був ознайомлений з наявністю вакантних посад в Головному управлінні Пенсійного фонду в Запорізькій області та мав можливість працевлаштуватися, звернувшись до відповідача-1 із заявою, заповненою особовою карткою встановленого зразка та документами, згідно з вимогами законодавства, встановленими для зайняття відповідної посади. Однак, суду не надано доказів подання позивачем до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення його на вакантну посаду.

Оскільки позивач не пізніше ніж за два місяці попереджений про наступне вивільнення та про те, що інша робота йому не пропонується, оскільки скороченню підлягає увесь штат та чисельність працівників, звільнення позивача із займаної посади відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства України.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції погоджується, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.6 ст.36 КЗпП України, у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення), дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.6 ст.40 КЗпП України).

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті (зокрема у разі ліквідації, реорганізації), допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5 і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті). Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Положення статей 42, 42-1 і 49-2 цього Кодексу не поширюються на звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті. Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Так 01.01.2023 набрав чинності Закон №2620-ІХ Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1105-XIV), яким Закон №1105-XIV викладено в новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1105-XIV (в редакції Закону №2620-ІХ, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Постановою Кабінету Міністрів України №1442 припинено з 01.01.2023, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України: Фонд соціального страхування України; управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях; утворено комісію з реорганізації Фонду соціального страхування України та комісії з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та у м. Києві (пункти 1- 3 Постанови №1442). Також пунктом 6 цієї Постанови установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду на період до завершення їх реорганізації. У пункті 7 Постанови №1442 голові комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду забезпечити дотримання трудового законодавства щодо гарантій прав працівників Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду; та зобов`язано здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом №2620-IX.

На виконання пункту 2 Розділу VII Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, видано наказ комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України № 9-ОД від 16.01.2023 Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.

З цих підстав позивач був попереджений за два місяці до звільнення про наступне вивільнення. Крім того, оскільки скороченню підлягав увесь штат та чисельність працівників, інша робота у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України не пропонувалась, про що зазначено у змісті попередження. Попередження про наступне звільнення від 17.01.2023, дата ознайомлення позивача з попередженням 17.01.2023.

Таким чином є правильними висновки суду першої інстанції, що оскільки саме наведеними приписами законодавства на Управління ВД ФСС України в Запорізькій області (комісією з реорганізації) були покладені обов`язки з дотримання вимог трудового законодавства щодо гарантій прав працівників Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду, ВД ФСС України в Запорізькій області (комісією з реорганізації) були виконані вимоги статей 40, 49-2 КЗпП України. У спірному випадку відсутні порушення вимог ч. 6 ст.36 КЗпП України, оскільки відбулось скорочення усього штату та чисельності виконавчої дирекції, інша робота не пропонується.

З урахуваннячм викладеного, оскаржений позивачем наказ про звільнення видано саме у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, він є правомірним, не суперечать чинному законодавству, а отже і не підлягав скасуванню.

Щодо доводів скаржника про обов`язок правонаступника роботодавця запропонувати вакантні посади в ГУ ПФУ у Запорізькій області та нездійснення переведення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.4 Закону №1105-XIV (в редакції до 01.01.2023) Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Відповідно до ч. 1 ст.4 Закону №1105-XIV (у редакції з 01.01.2023) уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду України визначаються, зокрема, Законом України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-IV) та Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280.

Пунктами 1, 14 Положення про Пенсійний фонд України визначено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Пенсійний фонд України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках.

Відповідно до пункту 12 розділу XV Закону №1058-IV у період до перетворення в неприбуткову самоврядну організацію Пенсійний фонд функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону (крім норм, зазначених в абзаці шостому пункту 1 цього розділу) та Положення про Пенсійний фонд України; на працівників Пенсійного фонду та його територіальних органів, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду, поширюється дія Закону України "Про державну службу".

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.41 Закону України Про державну службу (далі Закону №889-VIII) без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті) - рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті) - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Отже, саме Закон №889-VIII визначає поняття рівнозначної посади як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу. Натомість, КЗпП України такого поняття як рівнозначна посада не містить. Необхідність розрізнення у законі проходження державної служби та звичайної трудової діяльності зумовлена тим, що державні службовці, виконуючи завдання i функцій держави, мають особливий статус, забезпечують права та свободи громадян, захист публічного інтересу. Крім того, на державного службовця поширюються обмеження запроваджені для уникнення конфлікту інтересів, суміщення державної служби з іншими видами діяльності. Оскільки штат працівників апарату Пенсійного фонду України та територіальних органів складають посади державної служби (посади, які безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду), то умови призначення (переведення) на такі посади визначаються Законом №889-VIII, тобто для їх зайняття кандидат повинен відповідати вимогам Закону №889-VIII. На відміну від посад працівників Пенсійного фонду, посади працівників Фонду соціального страхування України не належали до посад державної служби.

За таких умов переведення працівників Фонду соціального страхування України на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечило б Закону №889-VIII.

Суд апеляційної інстанції враховує, що ч.5 ст. 10 Закону №389-VIII визначено, що у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад. Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Таким чином, спрощення процедури прийняття на посади державної служби під час воєнного стану не свідчить про можливість прямого переведення на посаду державної служби з ігноруванням інших вимог у зазначеній вище нормі закону.

Відповідно до абз.3 ч.7 ст. 10 Закону №389-VIII, після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.

Суд звертає увагу, що вказана норма передбачає саме призначення на посаду державної служби, яке з урахуванням абзацу третього частини сьомої статті 10 є строковим. Зазначена норма не врегульовує умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідуються (припиняються) на посади державної служби.

Таким чином, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі.

Разом з тим, позивач, який перебував на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Запорізькій області, не міг бути автоматично переведений до штату, який затверджується Пенсійним фондом України, в установі, яка є юридичною особою публічного права, на посаду аналогічну тій, яку він обіймав в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України і Запорізькій області в некомерційній самоврядній організації, яка не підпадає під дію норм Закону №889-VIII.

З огляду на викладене, є помилковими доводи скаржника щодо обов`язку правонаступника роботодавця пропонувати вакантні посади в Пенсійному фонді України чи його територіальних органах та вимоги позивача про переведення на іншу рівнозначну посаду в Пенсійному фонді України, оскільки відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються саме Законом №889-VIII, якщо інше не передбачено цим же законом (частина 2 статті 5 Закону), тобто для зайняття посад державної служби кандидат повинен відповідати вимогам, викладеним в Законі №889-VIII.

При цьому, судом встановлено, що позивач був ознайомлений про наявність вакантних посад в ГУ ПФУ в Запорізькій області, та не був позбавлений можливості звернутися до відповідача із заявою та документами для вирішення питання про призначення його на вакантні посади, чого не вчинив.

Суду не надано доказів подання позивачем до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення його на вакантну посаду та відмови у цьому.

Щодо посилання позивача на те, що відповідачем не запропоновано йому вакантні посади не державної служби, суд звертає увагу на те, що жодним нормативно-правовим актом України не визначено процедури та форми щодо пропозиції роботи, проте такі пропозиції здійснювалися у спосіб, що гарантував доведення інформації до позивача.

Оскільки спірний наказ визнано судом правомірним та законним, відсутні і підстави для задоволення похідних позовних вимог позивача щодо поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги позивача правильних висновків суду першої інстанції не спростовують. Судом першої інстанції рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і підстави для його скасування відсутні. Апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розподіл судових витрат згідно ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у справі № 331/3068/23 (ЗП/280/172/25) - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак