Справа № 320/2759/21
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2026-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 лютого 2026 р. Справа № 320/2759/21

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни,

за участю секретаря судового засідання: Галюк Аліни Леонідівни,

представника позивача: не з`явився,

представника відповідача: Школьного С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

12.03.2021 до Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень від 26.06.2018 № 0-2655, від 18.03.2019 № 0-2655, від 15.06.2020 № 0-2655, від 15.06.2020 № 0-2655.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 справу передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 позовну заяву залишено без руху. У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.10.2021 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.12.2022 замінено первісного відповідача Головне управління ДПС у м. Києві його правонаступником Головним управлінням ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код 44116011).

За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа № 320/2759/21 передана на розгляд та вирішення Вінницькому окружному адміністративному суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду справу № 320/2759/21 прийнято до провадження та надано сторонам строк для надання письмових пояснень щодо актуальності цього спору та процесуальної позиції по суті заявлених позовних вимог. Також запропоновано учасникам справи надати додаткові пояснення по суті заявлених вимог чи заперечень щодо обставин, які стосуються предмету даного спору та які виникли за період розгляду даної справи. Зобов`язано учасників справи, у разі зміни фактичних обставин у даній справі, вибуття або заміни сторони у відносинах, щодо яких виник спір, повідомити суду про таке протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали.

26.03.2025 представником ГУ ДПС у м. Києві до суду подано додаткові пояснення (вх. №19185/25), які є тотожними тим, що наведені у відзиві на позовну заяву, в яких представник податкового органу вказав на необґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність підстав для відмови в їх задоволенні. Зокрема зазначив, що згідно до пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником:

1) нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , а саме будівля їдальні, загальною площею 1147,4 кв.м. Запис про право власності в Реєстрі прав на нерухоме майно погашено лише 07.02.2020.

2) нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_2 , а саме приміщення для перезмінки працівників, загальною площею 82,10 кв.м.

Підпунктом «є» п.п. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ПК України (у редакції, що діяла у 2019 році) передбачено, що будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B - F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

За умови, що об`єкт нерухомості, що який належить, зокрема, фізичній особі, використовується у господарській діяльності такої особи (з урахуванням виду діяльності по КВЕД), за функціональним призначенням щодо промислового виробництва, є підставою для застосування вимог пп. «є» п.п. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Відповідно до ІТС «Податковий блок» ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа підприємець, із визначенням видів діяльності, зокрема, КВЕД 47.91 Роздрiбна торгiвля, що здiйснюється фiрмами поштового замовлення або через мережу Iнтернет (основний); 55.20 Дiяльнiсть засобiв розмiщування на перiод вiдпустки та iншого тимчасового проживання; 73.11 Рекламнi агентства; 95.29 Ремонт iнших побутових виробiв i предметiв особистого вжитку; 46.49 Оптова торгiвля iншими товарами господарського призначення; 47.71 Роздрiбна торгiвля одягом у спецiалiзованих магазинах; 47.64 Роздрiбна торгiвля спортивним iнвентарем у спецiалiзованих магазинах; 47.72 Роздрiбна торгiвля взуттям i шкiряними виробами в спецiалiзованих магазинах.

Звернуто увагу суду на те, що не лише основний вид діяльності позивача, а й жоден з не основних видів діяльності, не класифікується у секціях B - F КВЕД ДК 009:2010.

Також звернуто увагу суду на той факт, що позивач не довів факт здійснення виробництва якоїсь продукції та здійснення операцій з її постачання та реалізації.

Таким чином, на переконання відповідача, оскільки зазначений об`єкт нерухомості, не використовується безпосередньо позивачем як фізичною особою-підприємцем за функціональним призначенням щодо промислового виробництва, та невідповідності видів діяльності умовам визначеним чинним законодавством (основна діяльність яких класифікується у секціях B - F КВЕД ДК 009:2010), тому підстави для застосування вимог пп. «є» п.п. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ПК України відсутні.

26.03.2025 та 23.04.2025 отримано додаткові пояснення представника позивача, в яких останній наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог з підстав наведених у позовній заяві. Зокрема, наголосив на тому, що починаючи з 08.12.2010 позивач не володіє приміщенням столової, що знаходиться за адресою, АДРЕСА_1 . Згідно укладеного цією датою договору купівлі продажу, що був посвідчений нотаріально, право власності на цю будівлю перейшло до покупця, ОСОБА_2 з моменту підписання договору. Одночасно тим же нотаріусом був оформлений інший договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,3451 Га, кадастровий № :12:031:0007, на якій розташована зазначена будівля приміщення столової. Обов`язком покупця було звернутися до відповідних органів із заявами про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку та на нерухоме майно будівлю столової, що на ній розташоване. Підставою для реєстрації 07.02.2020 права власності на будівлю столової за ОСОБА_2 зазначено договір купівлі продажу від 08.12.2010.

Також звернуто увагу суду на те, що починаючи з 05.06.2013 позивач не володіє приміщенням вапнякового відділення, що знаходиться за адресою 4/7, АДРЕСА_3 . Згідно укладеного цією датою договору купівлі продажу, що був посвідчений нотаріально, право власності на цю будівлю перейшло до покупця, ОСОБА_3 з моменту підписання договору. Одночасно тим же нотаріусом був оформлений інший договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,1017 Га, кадастровий № :12:001:0014, на якій розташована зазначена будівля приміщення столової. Право власності на зазначену будівлю за ОСОБА_3 зареєстровано 05.06.2013, підстава виникнення права власності договір купівлі продажу від 05.06.2013.

Ухвалою від 05.12.2025 вирішено розгляд справи № 320/2759/21 проводити в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін. Призначено справу до судового розгляду на 15.01.2026.

Ухвалою від 12.01.2026 задоволено клопотання представника відповідача та вирішено допустити його участь під час розгляду адміністративної справи № 320/2759/21 в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Також, 12.01.2026 представником позивача подано письмові пояснення (вх. №2076/26), в яких, окрім наведення додаткових обґрунтувань відчуження в 2013 об`єкту нерухомості щодо якого прийнято одне з ППР, покликався на висновки Верховного Суду, сформовані в постановах по справам, спір в яких виник у подібних правовідносинах.

02.02.2026 представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої позивач відмовляється від позовних вимог в частині скасування нарахувань щодо будівлі приміщення перезмінки працівників за адресою: АДРЕСА_2 : за 2019 рік на суму 856,51 грн. (ППР №0-2655 від 15.06.2020).

В судовому засіданні 15.01.2026 оголошено перерву до 02.02.2026.

В судовому засіданні представник відповідача не заперечував щодо задоволення поданої стороною позивача заяви про уточнення позовних вимог. Також наполягав на правомірності прийнятих податковим органом спірних ППР з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, які є тотожними тим, що наведені у додаткових поясненнях поданих до Вінницького окружного адміністративного суду, в зв`язку з чим просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, натомість в заяві від 02.02.2026 просив суд провести судове засідання за його відсутності на підставі наявних у справі доказів та наданих письмових пояснень.

Враховуючи думку представника відповідача, а також враховуючи встановлене ч. 1 ст. 47 КАС України право зменшити розмір позовних вимог, суд протокольною ухвалою задовольнив подану представником заяву від 02.02.2026 про зменшення позовних вимог та вирішив подальший розгляд справи здійснювати в межах уточнених позовних вимог.

Заслухавши надані представником відповідача пояснення, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 в спірний період був зареєстрований як фізична особа підприємець, із визначенням видів діяльності, зокрема, КВЕД 47.91 Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет (основний); 95.29 Ремонт інших побутових виробів і предметів особистого вжитку; 55.20 Діяльність засобів розміщування на період відпустки та іншого тимчасового проживання; 73.11 Рекламні агентства; 47.72 Роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах; 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах; 47.64 Роздрібна торгівля спортивним інвентарем у спеціалізованих магазинах; 46.49 Оптова торгівля іншими товарами господарського призначення та перебував на податковому обліку в ГУ ДПС у м.Києві.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивачу на праві власності належали наступні об`єкти нежитлової нерухомості:

1) нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , а саме будівля їдальні, загальною площею 1147,4 кв.м. Запис про право власності в Реєстрі прав на нерухоме майно погашено лише 07.02.2020.

2) нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_2 , а саме приміщення для перезмінки працівників, загальною площею 82,10 кв.м.

За даними інформаційної довідки від 26.10.2021 за №281323817 "Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта" право власності на зазначені об`єкти в позивача виникло 24.07.2007 згідно договорів купівлі продажу №2337 та №1119 (а.с. 65-76). Дані обставини не є спірними та визнаються позивачем та відповідачем.

Відповідачем згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України прийнято податкові повідомлення - рішення:

№ 0-2655 від 26.06.2018, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2017 рік у сумі 11015,04 грн.

№ 0-2655 від 18.03.2019, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2018 рік у сумі 4271,77 грн.

№0-2655 від 15.06.2020, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2019 рік у сумі 856,51 грн.

№ 0-2655 від 15.06.2020, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2019 рік у сумі 14364,30 грн.

Позивач, вважаючи вказані рішення відповідача протиправними, звернувся до суду з адміністративним позовом з метою захисту своїх порушених прав.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви від 02.02.2026 про їх уточнення, суд виходив із наступного.

Відповідно до пп. 10.1.1 п. 9.1 ст. 9 Податкового кодексу України до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно.

Згідно з п.п.16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII, набрав чинності з 01.01.2015 (Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з ст. 265 Податкового кодексу податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 261 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до положень пп. 266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом пп. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначає, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Отже, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При цьому підпункт 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України передбачає, що саме власники об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (фізичні та юридичні особи) є платниками цього податку.

Для обчислення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, контролюючий орган використовує: (1) дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; або (2) відомості з оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документи на право власності; або (3) дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та документів, наданих платником, у сукупності.

Таким чином, законодавець передбачив кілька джерел, з яких податковий орган може отримати відомості, необхідні для обчислення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. За наведеного правового регулювання суд касаційної інстанції критично оцінює довід податкового органу, що підставою для визначення бази оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості є тільки дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Платником податку є саме власник об`єкта оподаткування, а не особа, про яку до Державного реєстру речових прав внесено запис як про власника. Державний реєстр є лише джерелом інформації, зокрема, щодо характеристик бази оподаткування.

Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Згідно з підпунктом 266.8.1 пункту 266.8 статті 266 Податкового кодексу України у разі переходу права власності на об`єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом календарного року податок обчислюється для попереднього власника за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначений об`єкт оподаткування, а для нового власника - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності (підпункт 266.8.2 пункту 266.8 статті 266 Податкового кодексу України).

Як зазначено вище, Головним управлінням ДПС у м.Києві прийняті податкові повідомлення-рішення від 26.06.2018 № 0-2655, від 18.03.2019 № 0-2655, від 15.06.2020 № 0-2655, якими позивачу нараховане грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017, 2018, 2019 рік. При цьому, як повідомлено стороною позивача у відзиві на позовну заяву та додатково підтверджено в судовому засіданні, відповідні нарахування зазначеними ППР податкових зобов`язань було зумовлено тим, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , а саме будівля їдальні, загальною площею 1147,4 кв.м. Запис про право власності в Реєстрі прав на нерухоме майно погашено лише 07.02.2020.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині протиправності прийняття відповідачем податкових повідомлень-рішень від 26.06.2018 № 0-2655, від 18.03.2019 № 0-2655, від 15.06.2020 № 0-2655 позивач зазначив, що нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а саме будівля їдальні, загальною площею 1147,4 кв.м. не перебувають в його власності в частині з 2010 року та в частині з 2013 року.

В підтвердження повідомлених обставин представником позивача разом із позовною заявою надано договори купівлі-продажу від 08.12.2010 та 05.06.2013 та витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 14-19).

Зокрема, з наданих представником позивача документів судом встановлено, що 08.12.2010 між ОСОБА_1 (Продавцем) з однієї сторони та ОСОБА_2 (Покупцем) з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу нежитлової нерухомості.

Згідно п.1 вказаного договору Продавець продав, а Покупець купила нежитлову будівлю їдальні № 4/1, що знаходиться в АДРЕСА_3 , розташованого на землі площею 0,3451га, належній ОСОБА_1 , яка відчужується разом із цією будівлею.

Вказаний договір посвідчено 08.12.2010 приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу, Хмельницької області Якимшиним С.Є. та зареєстровано в державному реєстрі правочинів 08.12.2010.

У відповідності до ч.3, 4, статті 334 ЦК України (яка була чинна станом на момент укладання договору купівлі-продажу від 08.12.2010) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Також встановлено, що 05.06.2013 між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу нежитлової нерухомості.

Згідно умов вказаного договору Продавець передав у власність Покупця, а Покупець набув у власність нежитлове приміщення, будівлю вапнякового відділення, що знаходиться в АДРЕСА_4 , загальною площею 302,3 кв.м., яка розташована на земельній ділянці площею 0,1017 га, кадастровий номер :12:001:0014.

Вказаний договір посвідчено 05.06.2013 приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу, Хмельницької області Якимшиним С.Є.

Після укладання договору того ж дня 05.06.2013 нотаріусом було видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 4415855, згідно якого з 05.06.2013 власником будівлі вапнякового відділення загальною площею 302,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 з часткою 1 є ОСОБА_3 .

Отже встановлені вище обставини, з урахуванням їх документального підтвердження матеріалами справи дають підстави для висновку, що об`єкти нежитлової нерухомості, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме будівля їдальні, загальною площею 1147,4 кв.м. та за адресою: АДРЕСА_4 вибули з власності позивача з 08.12.2010 та з 05.06.2013 відповідно.

Таким чином, в силу положень підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України не могли вважатись базою оподаткування для визначення позивачу податкових зобов`язань в 2018, 2019 та 2019 роках.

Надаючи оцінку доводам представника відповідача проте, що до запис про припинення в позивача права власності на об`єкт нежитлової нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 в Реєстр внесено лише 07.02.2020, а на об`єкт нежитлової нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_4 в Реєстр внесено лише 25.03.2019, то суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За визначенням, наведеним у пунктах 1, 2 частини першої статті 2 Закону №1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

За правилами частини другої статті 12 Закону №1952-IV відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Питання застосування норми частини другої статті 12 Закону №1952-IV вже неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду. Так, зокрема, але не виключно, у постановах від 24 січня 2020 року (справа №910/10987/18), від 26 жовтня 2022 року (справа №538/2185/14-ц), від 20 лютого 2018 року (справа №917/553/17), Верховний Суд дійшов висновку, що нормою частини другої статті 12 Закону №1952-IV законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії, та які мають пріоритет над записами, що містяться у цьому Державному реєстрі.

При цьому усталеною є також позиція Верховного Суду, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою для його виникнення.

Відповідно до висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 02 липня 2019 року (справа №48/340), від 12 березня 2019 року (справа №911/3594/17), від 19 січня 2021 року (справа №916/1415/19), відомості Державного реєстру презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи.

Отже, за загальним правилом, якщо особа заперечує актуальність відомостей, внесених до Державного реєстру, останні можуть бути спростовані шляхом надання для дослідження документів, на підставі яких відповідне право було набуто чи припинено. Аналогічний підхід впроваджено законодавцем і у нормі підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, яка передбачає можливість встановлення бази оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки на підставі відомостей Державного реєстру, але й з урахуванням оригіналів документів платника податків, зокрема документів про право власності. Під документами про право власності слід розуміти як документи щодо набуття такого права, так і щодо його втрати платником податків.

При цьому абзац другий підпункту 266.7.4 пункту 266.7 статті 266 ПК України встановлює, що у разі подання платником податку контролюючому органу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, відомості про яке відсутні у базі даних інформаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, сплата податку фізичними особами здійснюється на підставі поданих платником податку відомостей до отримання контролюючим органом відомостей від органів державної реєстрації прав на нерухоме майно про перехід права власності на об`єкт оподаткування.

Таким чином, приведений вище підпункт 266.7.3 пункту 266.7 статті 267 ПК України прямо передбачає, що за наявності розбіжностей між даними податкового органу і даними платника податків, пріоритет мають дані, підтверджені таким платником на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності (його набуття чи втрати).

Аналогічної правової позиції у подібній справі дійшов Верховний Суд (постанова від 27.02.2024 у справі №440/9997/22).

В даному випадку, як вже було зазначено вище, стороною позивача шляхом надання суду договорів купівлі-продажу від 08.12.2010 та від 05.06.2013, а також витягами з Державного реєстру прав на нерухоме майно доведено факт продажу ОСОБА_1 08.12.2010 та 05.06.2013 належних йому на праві власності об`єктів нежитлової нерухомості, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою: АДРЕСА_4 .

При цьому, суд враховує, що у поданому відзиві відповідач не заперечує факту продажу позивачем належних йому об`єкту нежитлової нерухомості в 2010 та в 2013 роках.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд доходить висновку, що прийняті ГУ ДПС у м. Києві податкові повідомлення-рішення від 26.06.2018 № 0-2655, від 18.03.2019 № 0-2655, від 15.06.2020 № 0-2655 є протиправними, а тому належить скасуванню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В силу приписів ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Водночас суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень), належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 26.06.2018 № 0-2655, від 18.03.2019 № 0-2655, від 15.06.2020 № 0-2655.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління ДПС у місті Києві (вул. Шолуденка, 33/19, м. Києв, 04116, )

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна